Tämä kaikki lähti siitä, kun mä talvella 2009 -
kiersin Etelä- ja Kaakkois-Aasiaa, kuvaten ihmisten elämää.
Mä löysin itseni Nepalista -
henkeäsalpaavien maisemien -
ja suunnattoman ystävällisen ja lämpimän kansan keskuudesta.
Siellä kohtasin kuitenkin myös vaikeimpia ihmiskohtaloita -
mita olen eläessäni nähnyt.
Tapasin Katmandussa naisten turvakodin asukkeja, -
jotka yrittivät löytää onnellisuutta ja tasapainoa sen jälkeen, -
kun muut olivat ajaneet heidät umpikujaan elämässään.
Samoin tapasin lapsia, jotka ovat nyt jo kuolleet -
koska syntyivät kastittomiin perheisiin, -
täysin toivottomiin elämäntilanteisiin.
Mä olin kasvanut lapsuuteni Keski-Amerikassa -
ja jo sieltä tiesin, että köyhyys ei tee ihmisestä onnetonta -
sen enempää kuin rikkaus tekee ihmisestä onnellisen.
Ongelman ydin ei siis ole rahassa, -
vaan ihmisen taipumuksessa sortaa toista ihmistä.
Aloin unelmoida siitä, että voisin jotenkin vaikuttaa -
näiden sorrettujen elämässä.
Kastijärjestelmän sorron horjuttaminen, -
edes jollain tasolla, tuntui niin kaukaiselta unelmalta, -
että päätin pysyä järkevänä, ja lähteä liikkeelle jostain käytännöllisen pienestä.
Palasin takaisin Suomeen, menin naimisiin, -
perustin yrityksen ja elin elämääni kaksi vuotta eteenpäin.
Nettikauppayrittäjänä opin asioita, joiden kautta minulle avautui mahdollisuus -
tukea turvakodin naisia myymällä heidän valmistamia helmiä Suomessa.
Nyt täytyi enään keksiä miten saada korut Suomeen ja löytää niille ostajia.
Mikael: "It is recording."
Juho: "Nyt on se kaikista tärkein kysymys tälle matkalle:
Laitanko mä klassiset Ray-Banit, -
vai tallaiset vähän modernimmat Policet?"
Juho: "Meillä oli loppujen lopuksi aika laihat eväät, kun me lähdettiin liikenteeseen.
Me oltiin ihan normaaleja nuorukaisia, jotka vaan lähti tekemään.
Me ei edes tajuttu kuinka pihalla me oltiin koko ajan."
Juho: "Niinku korkeampaa, vai?"
"Moi!"
"Moi! Mun nimi on Juho, ja mun..."
"Moi! Mun nimi on Juho,-
ja mun unelmana on ajaa autolla Nepaliin hyvän asian puolesta."
Arman: "Silloin kun me lähdettiin tekemään Kill Armania, -
niin meillä oli kahden pojan pitkäaikainen unelma -
toteuttaa kamppailulajeista kertova matkaohjelmasarja, -
ja päästä ympäri maailmaa kuvaamaan eri kamppailulajien mestareita.
Sit me saatiin ohjelmaidea läpi ja kun meidän piti alkaa tuottaa sitä, -
niin ei meillä ollut mitään hajua mitä me tehdään.
Kuinka hemmetissä mä pääsen Shaolin-temppeliin soturimunkin puheille?
Mitä mä sille sanon? Mä soitan sille ja sanon että:
"Moi, tässä Arman, voiko meitsi tulla kuvaa ku äijä monottaa?" "
Juho: "Jos me oltais mietitty kaikkea pientä ja tehty yksityiskohtaiset suunnitelmat, -
niin en tiedä oltaisiko koskaan lähdetty. Koska se olisi vaatinut niin paljon.
Ja sitten se ei välttämättä olisi ikinä toteutunut, -
koska olisi ruvennut kelaamaan niitä kaikkia mahdollisia ongelmia."
Riku: "Ainahan tulee skeptisille ja tämän maan peruspessimisteille -
mieleen erilaisia skenaarioita.
Vaikka se, että autolla Nepaliin Suomesta ei ole mikään iisi homma.
Siinä on aika monta mutkaa matkassa ja epävakaita mestoja.
Se on ihan liikenteellisestikin hankalaa - ja logistisesti.
Monesti tulee mietittyä miten tällaiset hankkeet onnistuu kun halutaan tehdä hyvää.
Se pitää olla sellainen juttu, johonka on oikeasti perehdytty -
ja missä on myös käsitys siitä, -
ettei se oma projekti ei muutu kuin tieksi helvettiin.
Niin kuin tiedetään, tie helvettiin on kivetty hyvillä aikomuksilla.
Elikkä se, että se hanke on aidosti se, että siinä tehdään hyvää, eikä sössitä."
Juho: "Perinteisesti hyväntekemistä ajatellaan tunteellisena asiana.
Mulle se on aina ollut järkikysymys, siinä mielessä, -
että se epätasa-arvo ja lähtökohta mikä mulla on elämässä -
on huikea etuoikeus, jonka seurauksena mulla on -
järjellinen vastuu yrittää kaventaa eroa eri ihmisten välillä."
Juho: "Moi! Mun ystävil-.. Eiku.."
"Mun ystävilläni oli kanssa unelmia -
ja me päätettiin yhdistää ne kaikki yhdeksi suunnitelmaksi."
Mikael: "Mun nimi on Mikael Hautala ja mä lähden tuolle reissulle kuskiksi -
ja videokuvaajaksi menomatkalle Helsingistä Kathmanduun."
Mikael: "Ennen reissua, kun kerto tästä muille, että mitä ollaan tekemässä -
niin vanhemmat ihmiset pelotteli että: "Onko tässä mitään järkeä?"
"Tehän kuolette sinne. Viimeistään siellä ja siellä maassa teille tapahtuu jotain -
ja hajoaa renkaat ja bla bla blaa."
Sitten kun omanikäsille kavereille kerto niin kaikki oli että:
"Vähän siistiä! Mäkin haluan mukaan." "
Riku: "Aika usein ihmisten unelmien toteutumisen esteenä on se, -
että he antavat muiden ihmisten vaikuttaa siihen luottamukseen,-
että voiko se unelma toteutua."
Arman: "Moni sano meille, että Kill Armania ei tulla koskaan näkemään telkkarissa.
Yhdeltä tuottajalta sain kuulla, -
että "Olis varmaan kannattanut suutarin pysyä lestissä, olisit Arman -
vaan jäänyt niihin vaatehommiin ja jättänyt tuottaja hommat tuottajille."
Mutta meillä oli vaan ihan älytön palava halu tehdä tää -
ja se oli varmaan se, joka piti sen hengissä.
Se intohimo ja rakkaus siihen oli niin paljon isompi kuin kaikki muu."
Riku: "Kyllä jokainen vastaa niistä unelmistaan itse.
Näin se on vaan nähtävä, koska todennäköisesti kukaan muu -
ei siinä toteutumisessa lähtökohtaisesti auta."
Mikael: "Tässä se nyt on, meidän kulkuväline: Volkswagen Transporter.
Postin vanha pakettiauto, mistä johtuen ratti on väärällä puolella.
Kaksi ja puoli litrainen turbodiesel. Ennen lähtöä ajettu noin 250.000 kilometriä."
Juho: "Mä ajattelin, että jos 60-luvulla jotkut lähetyssaaranajamammat -
ovat ajaneet yksin sinne Kleinbussilla,-
niin miksi ihmeessä sinne ei 2010-luvulla hyvin vetreät nuoret miehet -
pääsisi ajelemaan samaa reittiä tai edes samaa välimatkaa?
Mikä siinä olisi muka niin vaikeata?
Top Gearin sanoin: "How hard can it be?" "
Mikael: "Nyt ollaan menossa Kangasalalle -
katsomaan autonpurkaamolle jos sieltä löytyisi autoon penkkejä taakse."
Mikael: "Jackpot!" Heikki: "Täältä löytyi meille penkit."
Saku: "Yksi meidän iso ongelma on se, että me suhtaudutaan itseemme niin -
älyttömän vakavasti ja me otetaan itsemme vähän liian tosissaan.
Mä luulen, että jos meillä on sellainen tasapaino elämässä, -
että itseironian ja itsetunnon suhde on kohdallaan, mikä tarkoittaa, -
että me ei ajatella itsestämme liikoja, muttei myöskään liian vähän."
Riku: "Kun ekaa kertaa kuultiin tästä Autolla Nepaliin -hankkeesta, -
niin kyllä me kelattiin, että tätä me halutaa boostata eteenpäin.
Tämmöisiä hankkeita on liian vähän Suomessa."
Arman: "Ensimmäisen kerran kun mä siitä kuulin, nii mä olin vaan: "Ei vitsi miten siistiä!"
Nyt on taas intohimo ja rakkaus työhön -
voittanut kaiken mahdollisen mitä sen ympärillä on: -
vastoinkäymiset, mahdolliset vaikeudet, turpiin saannit -
ja mitä tahansa mitä matkanvarrella voi tulla.
Vaikeuksia tulee aina olemaan, kun koettaa isoja projekteja.
Siitä huoku se valtava rakkaus siihen hyvän asian tekemiseen.
Hyviin arvoihin ja oikeisiin asioihin. Se oli musta mahtavaa.
Se vaan paisto siitä läpi. Mä mietin, että "Jes miten siistiä!".
Tämän on oltava maailman siistein jengi. Tää on kova juttu. "
Juho: "Nyt lähti matka rullaa Tampereelta."
Mikael: "Linja-autoasema. Hello."
Juho: "Poliisitalo vasemmalla.
Kaikki on ok. Kaikki pitäisi olla mukana.
Jännittää oikeasti aika vietävästi, että onko kaikki mukana, -
koska jos ei ole, niin mitä me tehdään?"
Saku: "Musta on hienoa, että me eletään semmosta aikaa, että jokainen tämän elokuvan katsoja -
voi tehdä ihmeellisiä asioita, jotka ovat maailmanlaajuisesti kiinnostavia.
Se on minusta tosi makeeta."
Toimittaja: "Kolme nuorta miestä ovat tänään lähteneet ajamaan pakettiautolla Nepaliin.
Pari kuukautta tuo reissu kestää ja -
tavoitteena on hakea naisten turvakodin asukkaiden tekemiä koruja Suomeen.
Te olette nyt matkalla Anjalankoskelle. Siellä on puhelimessa Juho Leppänen. Terve."
Juho: "Terve." Toimittaja: "Mikael Hautala on myös mukana -
ja on tarkoitus yöpyä siellä Anjalankoskella eikö niin?" Juho: "Kyllä joo."
Toimittaja: "Ja sitten sen jälkeen ylitätte rajan -
ja otatte siellä kyytiin kolmannen osapuolen Rico Pircklénin."
Juho: "Joo." Toimittaja: "Hei, millaiset fiilikset? -
Tämä on nyt alkanut, se kahden kuukauden rupeama."
Juho: "Joo kyllä se alkanut on ja jännitys on aika kova.
Ei tiedä yhtään mitä on edessä ja silti haluaa saada tämän aikaiseksi -
ja päästä perille ja takaisinkin vielä."
Toimittaja: "Niin, jännitys on kova. Mutta tuli mieleen, että pelottaako? -
Koska en ihan huvinmatkalle lähtisi tuommoisten maiden läpi ajamaan;
Kazakstan, Kirgisia, Kiina, Pakistan."
Juho: "Joo, no pelottaa tietyllä tavalla, siellä on monta asiaa jotka voi mennä pieleen.
Tietyllä tavalla se on ihan normaalia ajamista ja elämistä, -
mutta tietyllä tavalla kuitenkin pelottaa, -
kun ei tunne maita ja ei ole aikaisemmin reittiä ajanut."
Toimittaja: "Hyvä, eli teidän on pakko onnistua tällä reissulla, -
jos mä menen tilaamaan parin viikon päästä korun."
Juho: "Kyllä, siinä on pakko. Siinä nousee paineita vähän lisää."
Toimittaja: "Juho Leppänen kiitti tästä. Ja hirveän hyvää matkan aloitusta. Onnea!"
Juho: "Kiitoksia, kiitoksia."
Juho: "Miksi Rico tulee junalla Viipuriin, jos me kerran autolla mennään?
Siihen on sellainen pieni selitys, että meidän auto -
on rekisteröity kahdelle henkilölle Suomessa.
Ja meitä oli kolme. Eli me ei yksinkertaisesti voitu ottaa -
Ricoa kyytiin ja me ei voitu asentaa penkkejäkään. Että tällee näin."
Rico: "Kun Juho otti muhun yhteyttä ja mainitsi tuosta Autolla Nepaliin-ideasta, -
niin mä ajattelin, et 'Ihan hyvä idea, tottakai.'
Kaikki mikä liittyy matkailuun ja hyväntekeväisyyteen, -
niin tottakai se on aina jees hommaa."
Mun matkakumppanit olivat mulle hyvin läheisiä luottomiehiä.
Rico oli yhtänä bestmaneistä mun häissä -
ja Mikaelista oli tullut mulle viimeisen vuoden aikana melkein kuin oma veli.
Mikael: "Me laitetaan nyt meidän rattilukko."
Mikael: "Noin! Eivät varastele niin."
Juho: "Moi! Ollaan Pietarissa. Tässä on meidän tämän illan majapaikan sisäpiha."
Juho: "Rico."
Juho: "Nyt sä ajattelit lähteä liikenteeseen?" Rico: "Joo."
Juho: "Kuinka usein sä olet ajanut tällaista isompaa autoa?"
Rico: "Viimeksi intissä."
Juho: "Siitä on?" Rico: "Kolme vuotta."
Juho: "Okei. Koskas olet viimeksi ajanut oikeanpuolista autoa?"
Rico: "No enpä ole ajanut."
Juho: "Eli sä ajat ensimmäistä kertaa oikeanpuolista autoa -
ja ensimmäistä kertaa kolmeen vuoteen isoa autoa -
ja ollaan Pietarin keskustassa." Rico: "Joo."
*Kops*
Mikael: "Ööö, hyvinhän se lähti."
Rico: "Se lähtee tästä näin."
Juho: "Ensimmäistä kertaa musiikkia tällä reissulla.
Ehkä me laitetaan täältä jotain."
Mikael: "No mitä Rico äsken opittiin?"
Rico: "Siinä taisi olla aikamoinen hidaste."
Mikael: "Heti alko hidastuu kun... jäätävä pamaus."
Rico: "Sataakahtakymppiä ja läpi vaan."
Juho: "Nyt ei huvittaisi yhtään kameralle puhua, -
mutta kun kerran lähdettiin tähän, niin lähdettiin tähän.. kuvaamisjuttuun.
Täällä on siis aika lyhyitä noi ohituskaistat, 400-500 metriä suunnilleen.
Ja mä lähdin ajamaan ohituskaistaa kuorma-auton ohi.
Siinä loppu se ohituskaista, -
ja se jatku semmoisena... viivoitettuna.
Mä ajelin yksinkertaisesti 50 metriä suunnilleen sen päältä.
Ja siinä sattui olemaan justiin poliisipartio."
Uhkana oli joutua Venäjän tuomioistuimen eteen väärään suuntaan ajamisesta.
Vaihtoehtona oli odottaa venäläisen tuomioistuimen päätöstä -
paikallisella poliisiasemalla -
tai jatkaa matkaa ilman korttia ja jättää menemättä istuntoon -
jolloin olisin etsintäkuulutettuna Venäjällä takaisintulomatkalla.
Lähdin hädissäni soittamaan Vadimille Pietariin, -
joka selitti matkamme tarkoituksen poliisille venäjäksi.
Poliisi jatkoi kovistelua ja mietti vaihtoehtoja.
Lopulta hän päätti olla kirjoittamatta papereita -
ja pyysi viemään terveisiä Dalai Lamalle ja Bruce Leelle.
Mikael: "Ehkä oli itsekin siinä vaan shokissa, -
eikä siinä pystynyt hirveesti ajattelemaan, että mitä tässä käy, vaan toivoa parasta.
Ainut oli se, että onpa mielenkiintoisempaa seurata, -
mutta ei tämä itsestäni todellakaan hyvältä tunnu."
Juho: "No, eteenpäin päästiin lähtemään, joten mennään eteenpäin.
Otetaan opiksi ja sillä siisti."
Mikael: "Se oli siistiä kun me lähdettiin tekemään tätä projektia, -
niin pari kuukautta ennen lähtöä meidän kaverit innoistuivat, -
tulivat auttaa meitä auton valmistelun kanssa, ja myynnin ja tiedotuksen kanssa ja muuta.
Sit alkoi radiot soittelee, kuten Radio Nova.
Lehdet teki ennen lähtöä meistä juttua.
Ja kun lähdettiin, niin alko Facebook-tykkäykset nousee.
Tuntu, että "Jes, nyt on hyvä meininki."
Me oltiin innoissaan ja oli siistiä, kun muutkin innoistu siitä.
Sitten Venäjän puolella alkumatkasta meille alkoi tulla Facebookissa kritiikkiä, että -
"Hei, nyt äijät tekee vaan hupireissun jonnekin Aasiaan -
ja rahoittaa sen hyväntekeväisyysrahoilla."
Mutta juttu oli se, että kaikki kulut mitä meille tuli, -
niin joko omasta pussista tai omalla työllä rahoitettiin.
Ja kaikki mitä me myytiin, kuten projektin mainostila ja muuta, -
meni suoraan Nepaliin lasten koulutuksen hyväksi."
Riku: "Sosiaalinen media on tullut jäädäkseen, ja sillä on hyvät ja huonot puolensa.
Sitä ei voi enää ikinä välttää. Sitä ei saada enää pois. Se on hyvä asia.
Sit on tietenkin nimettömän anonyymin nimimerkin -
takaa tapahtuva heittely... tai täysin perusteeton.
Se on taas huono puoli yhteisömediasta, -
että monesti ainakin pintapuolisesti ne mielipiteet on saman arvoisia -
vaikka kaikki mielipiteet eivät todellakaan ole saman arvoisia.
Jotkut on paremmin perusteltuja ja jotkut on pelkkiä heittoja.
Ja mä ymmärrän hyvin, että tottakai kundit ovat saaneet kritiikkiä.
Monille herää kysymys, että onko tämä vaan joku -
kundien vedätys saadakseen tehtyä itselleen reissun.
Joku ehkä haluaisi itse lähteä sellaiselle reissulle, mutta ei ole saanut aikaiseksi.
Monet motiivit: kateus, viha, erilaisuuden pelko.
Kaikki tällaiset normaalit inhimilliset tunteet -
meitä ajaa siellä netissä myös kommentoimaan asioita.
Ei pelkästään innostus, rakkaus ja hyvä fiilis niinkuin me toivottaisi tietysti.
Mutta siellä on myös ne negatiiviset puolet. Kaikki näkyy."
Juho: "3,5 tuntia nyt ja 106 km takana."
Rico: "Pietari-Moskova" Juho: "Pietari-Moskova"
Rico: "Päämoottoritie." Juho: "Kyllä. Kolmessa tunnissa, 106 km."
Rico: "Tänään ajettiin Pietarista Moskovaan. 700 km ja 14 tuntia meni ruuhkiin.
Nyt on ihan rikki - ja unta palloon."
Juho: "Moskova tuolla takanapäin ja Kazakstaniin eteepäin 800 km.
Matka-aika vielä toistaiseksi tunti."
Juho: "Otin jalan pois kaasulta tuossa 3,3 kilometriä sitten.
6 kilometriä sitten otin jalan pois kaasulta - ja edelleen mennään."
Juho: "Ruvetaan laittaa nyt Möhköfanttia yökuntoon.
Tämä on lähtötilanne, eli aika paljon on tekemistä."
Rico: "Erittäin hyvin meillä pelasi henkilökemiat yhteen.
Käytännössähän suurin osa ajasta meni siihen, -
että yksi ajaa, yksi lukee karttaa ja kolmas nukkuu tai kuvailee.
Niin ei ollut tarvetta millekään, -
ei ollut mitään tekijöitä mitkä aiheuttaisi konflikteja tai riitoja."
Mikael: "Tässä pitäisi sitten yöpyä. Missä ollaan?"
Juho: "Me ollaan Kazakstanissa! Jeah!"
Mikael: "Me ollaan nyt 50 metriä Kazakstanin rajalla, bensiksellä."
Mikael: "Mä pääsen taas teidän väliin eikö niin?"
Juho: "Sä olet kaikista pienin." Mikael: "Mm-hmm. Ei jatketa tästä. Öitä."
*Herätyskello soi*
Juho: "Kazakstanin aamu.
Ajettiin äsken kymmenen kilometriä suoraan.
Ajettiin äsken kymmenen kilometriä yhtä suoraa. Ei tarvinnut koskea rattiin.
No ehkä mä koskin, mutta ei olisi tarvinnut.
Tiet näyttävät tällä hetkellä tosi hyvältä. Katotaan. "
Rico: "Tossa Juho menee kakalle, metsään."
Mikael: "Varpusparvi?" Juho: "Se oli sellaista kaapelia edelleen."
Juho: "Viides bensis tässä kaupungissa jota yritetään löytää, -
joka ottaisi joko euroja tai korttia."
Mikael: "Saitko?" Juho: "Sain vaihdettua"
Nyt on 7000 paikallista rahaa ja sen kunniaksi ajattelin tuoda teille aamiaista.
Nämä ovat jotain lämpimiä pasteijoita."
Mikael: "Tiesitkö että sä oot hieno mies Juho?" Juho: "Joo, kyllä mä sen tiesin."
Kun Kazakstanin lakeudet vain jatkui ja jatkui, mulla oli aikaa miettiä tätä projektia.
14 tunnin ajopäivät alkoi osoittautua ihan oikeaksi työksi.
Samoin matkakertomuksien kirjoittaminen ja videoblogin ylläpitäminen.
Mun omat ajatukseni hiipi kuitenkin myös Nepaliin -
ja niihin ihmisiin joiden kohtaminen sai mut alunperin liikkeelle.
Pian Rico ja Mikael saisivat nähdä Nepalin kauneuden, -
mutta myös kastijärjestelmän ja sen julmuuden.
Suomalaisten silmissä kastittomat ovat vain köyhiä ihmisiä, -
mutta oman kulttuurinsa keskellä heidän arvonsa on eläintä halvempi.
Kun kastitonta kättelee, hän on ihan ymmällään tilanteesta, -
koska normaalisti kastittoman koskettaminen saastuttaa ihmisen.
Jos tätä sortoa tarpeeksi pitkään jäisi miettimään, -
tuntisi itsensä voimattomaksi ja pieneksi.
Oli parempi vain keskittyä tehtävään, ja siihen -
että olimme lähteneet tekemään edes jotain, -
vaikkei se muuttaisi koko maailmaa yhdellä kertaa.
Juho: "Reissun ensimmäiset kamelit! Mä lähden juoksemaan niiden perään!"
Juho: "Nyt alkoi reissun ensimmäiset kunnon vuoristotiet."
Mikael: "Tervetuloa tänne Folke Westin matkaan Kirgisian ylängöille.
Tänään matkassamme on tarttunut jättiläiskilpikonna meidän tuulilasiin.
Olkaa siis varuillanne, kun ajatte näillä korkeusasteilla."
Juho: "Nyt ollaan Kirgisian Narynissa, joka on noin 40.000 ihmisen tuppukylä, -
ennen Kiinaan siirtymistä.
On kyllä toistaiseksi kuumottavin yö, -
koska me ollaan nyt bensiksen pihalla, mutta ei minkään jättibensiksen.
Me ei tiedetä meneekö tää kiinni.
Ja tämä on huomattavasti köyhempi valtio kuin Kazakstan tai muut vastaavat."
Mikael: "Niin ja lähinnä, että tämä on kylä ja tästä menee kokoajan jengiä ohitse.
Tää ei ole mikään päätien vieressä oleva bensis, missä ei mene yöllä ketään ohitse."
Juho: "Niin tässä on monta asiaa, jotka kuumottaa vähäsen. Mutta ei tässä muuta.
Herran haltuun tämäkin yö. Tuskin meidät kukaan ryöstää. Ehkä.
Tärkeintä on, että saadaan nukuttua. 5:30 on herätys, että päästään rajalle ajoissa."
Juho: "Äsken oli ehkä kauneimmat maisemat mitä mä oon nähnyt pitkään, pitkään aikaan.
Huhhuh, oikein puistuttaa kuinka sielu pääsee lepäämään tässä maisemassa."
Juho: "Löyty laukku!" Rico: "Ei siellä muuta kuin passit."
Juho: "Tuossa on piikki, joka nousee yli 7900 metrin."
Juho: "Siis onko siellä järvi?
Perus Pohjanmaa... Joo, erittäin perus Pohjanmaa."
Juho: "Juhon matkavinkit: Älä osta.. -
semmosta skorpionia, joka on meripihkan sisällä.
Älä osta meripihkassa olevaa skorpionia, vaikka se näyttäisi olevan ainoa, -
sen takia että kun sä ostat sen, niitä ilmestyy 30 lisää ja ne näyttää ihan samalta.
Ja sä et saa sun rahoja takaisin.
Ja sit alkaa ketuttaa aika paljon."
Mikael: "Koska?" Juho: "Koska se..."
Rico: "Paljon se makso?" Juho: "Se makso paljon."
Mikael: "Muovista?" Juho: "Ilmeisesti muovista."
Rico: "Saavuttiin just tämän etapin korkeimpaan kohtaan, 4100 metriin.
Tästä ylemmäs ei tänään mennä."
Mikael: "Kaikki nämä tapahtumat mitä on ollut, -
niin oikeastaan puoli tuntia sen jälkeen on mennyt ihan hyvin.
Ja nyt ollaan jo Kiinassa, ja on aika luottavainen fiilis, -
että jos tämä tällee menee loppuun asti, niin eihän tässä ole mitään hätää."
Juho: "Noniin, nyt tuli ruoka. Tunti odotettiin." Mikael: "Yli!"
Juho: "Yli tunti odotettiin! En tiiä mitä on, mutta syödään - niin nähdään."
Rico: "Sä olet nyt oksentanut kylpyhuoneen, vessanpöntön, lavuaarin..."
Juho: "Kyllä..." Rico: "Mikaelin kengät ja sängyn..."
Mikael: "Oman sängyn." Juho: "Se tuli ihan sikanopeesti."
Rico: "Ja mun sängyn vieressä on paloja."
Juho: "Onko? Mä yritin etsiä vettä siinä ja se jää kato tänne partaan jumiin, -
kun mä tällä tavalla yritän estää että se ei tulisi ulos.
Mutta ku sitä tuli niin himmeellä tahdilla, se vaan levisi joka suuntaan.
Toi nyt on noloa, kun tossa on tuo ovi vessassa -
ja mä yritän rynkyttää sitä, että mä pääsen sisään -
ja oksennan sitä ovea vasten. Ja sitten kun kaikki on tullut ulos -
niin mä tajuan, et se on liukuovi."
Mikael: "Nyt lähdettiin hotellilta.
Tästä on viisi minuuttia Kiinanpuoleiselle raja-asemalle.
Meiltä veloitettiin 10 yuania siitä, että Juho oli vähän oksentanut yöllä -
ja siellä oli paikat sekaisin ja yksi pyyhe oli tuhoutunut siivoamisen myötä.
Mutta aika halvalla selvittiin."
Rico: "Kun lähdettiin kiipeämään sinne, -
niin siellä meni ihan kuin Wikipedian oppikirjan mukaan, -
että alkoi taudit ilmenemään Juhossa.
Kyllä vähän pisti miettimään, että mitä tässä kuuluisi tehdä.
Onhan se aina, kun saattaa jotain vaarallista olla käynnissä, hälyttävää."
Juho: "Kohta aletaan olemaan 4600 metrissä, -
ja meikäläinen on ihan himmeen huonossa hapessa, -
kun vatsa tyhjeni ihan täysin eilen, ei oo saanut nesteitä pysymään sisällä -
ja ilma on tosi ohutta.
Mutta kohta päästään alaspäin menemään, että eiköhän tämä tästä. Eikun eteenpäin."
Mikael: "Huhhuh! Kaikkea tää meidän Volkkari kestää."
Rico: "Ei aina tiedä kannattaako vilkuttaa, kun kaverilla on AK-47 kädessä, -
mutta hyvin se vilkutti takaisin ja hymyili, niin ehkä kannatti vilkuttaa tällä kertaa."
Mikael: "Olisko tässä Pakistanin raja-asema?"
Juho: "Vointi on edelleen aika huono, mutta enää ei voi syyttää heikkoa happea, -
eli joku muu minulla on pikkasen vialla.
Mutta se on tällä hetkellä meidän pienin ongelma, -
sillä ilmeni kun me päästiin tänne Pakistanin tullipisteelle, -
niin ne totesivat, että Karakoram Highway on kiinni."
Mikael: "Hyvät naiset ja herrat. Tervetuloa tänne Folke Westin matkalle Pakistaniin.
Pakistanissa on tällä hetkellä hieman ongelmia, -
nimittäin Karakoram Highway on ollut murroksessa viimeiset kaksi vuotta, -
sillä 2010 täällä iski ikävä veden aiheuttama vahinko tielle, -
joten 27 kilometriä tiestä on poikki."
Juho: "Ja se väli pitäisi tehdä veneellä. Joka ihan uutta tietoa mulle.
Tarkoittaen, että meidän pitää eka mennä tunnin päähän Pasuun -"
Mikael: "- jossa olemme yötä. Ja aamulla jatkamme lautalla -"
Juho: "- joka kantaa tämän ison auton, ja vie meidät -"
Mikael: "- 27km järven ylitse, josta pääsemme jatkamaan Karakoram Highwaylle."
Juho: "Ja paikallisten mukaan ajo siitä on ehkä 20 tuntia."
Mikael: "Ei ollu onneks ihan riippusilta."
Juho: "Paha olo on lähtenyt, tai sellainen oksetus.
Tai se ei ole enään ongelma, mutta nyt kuumetta on jonkin verran varmasti.
Ihan täysin veto pois.
Sit mulla on oikeasti aika ikävä kotiin.
Ikävä vaimoa.
Mä ajattelin, että tällä reissulla riittää ajattelemista niin paljon ettei tulis ikävä."
Mikael: "Juholla ne muutamat hetket kun oli tosi kova ikävä, -
niin vaikee siinä vaiheessa, kun semmonen tunnekuohu tulee, -
niin ottaa nopeasti kiinni järjellä siitä tilanteesta, -
että nyt me ollaan täällä eikä tälle voi mitään.
Meidän pitää mennä tuonne ja sillä siisti.
Toki siitä vuorokausi eteenpäin, kun antoi vähän aikaa sille -
niin sitten se järki voittaa ja tunteet laantuu.
Sit se päämäärä taas kirkastuu ja jatketaan taas samalla matkaa."
Riku: "Aina tulee sellaisia hetkia, varsinkin kun pidempää reissaa, -
että alkaa tunteet nousta pintaan. Tulee esimerkiksi kulttuurishokkeja.
Joskus alkuhuuman, tai honeymoonin jälkeen -
tulee reality check, että: 'Mites tää nyt onkaan täällä? Täällä on raskasta olla.
Täällä on saastaista ja helvetin huono tilanne näillä ihmisillä.
Täällä on helvetisti köyhiä. Miks nää rikkaat ei tee mitään? Mikä mesta tää oikein on?'
Mutta hyvät keskustelut autto siinä. Se on pientä masennusta ehkä.
Välillä reissun päällä rähjääntyy ja tulee pientä uupumusta.
Niitä pitää käsitellä kaverin kanssa, muiden ihmisten kanssa.
Yksin ei selviä, se on selvä asia. Sen olen ainakin oppinut."
Mikael: "Mikä vointi?"
Juho: "Noh! Eilen oli ihan hirveä kunto.
Mä vetäydyin aikaisemmin nukkumaan ja sitten tuli himmeä ikäväkohtaus.
En mä tiiä. Siinä sitten itkin itseni uneen.
Mikael kävi jossain vaiheessa rukoilemassa mun puolesta, että mä tulisin terveeks, -
ja kun aamulla heräsin, niin 'nothing'.
Kyllä ruoka maittoi. Voi hyvänen aika."
Juho: "Näkyykö ne veneet siellä taustalla?
Joo. Ihan uskomatonta, mutta totta. Noilla veneillä pitäisi mennä yli 27 kilometriä.
Siinä on tommoset isot parrut, jonka päälle ajetaan auto poikittain -
ja sitten toivotaan parasta."
Mikael: "Pikkasen kuumottaa. Meillä on jonkin verran mukavaa tavaraa mukana."
Rico: "Tämä on älyttömintä mitä mä oon ikinä nähnyt. Ei mitään järkeä.
Päästiin diiliin. 170 euroa tulee maksamaan, että päästään tämän järven yli.
Kalliiksi tuli, mutta parempi kuin ei mitään. Katotaan mitä tapahtuu."
Rico: "Eihän siinä veneessä ollut yhtään mitään järkeä. Se oli ihan älytöntä.
Se oli itsessään ihan älytöntä, -
että miten voi tuollainen kahden valtion välillä -
oleva iso, maailman tunnetuimpia moottoriteitä -
vaan kadota 30 kilometrin matkalta ja siihen muodostua lampi?
Se on itsessään aika ihmeellinen.
Eihän Suomessa, jos Kehä III muuttuisi järveksi, -
eihän sinne pistetä soutuveneitä vetämään autoja.
Eihän sellaisen pitäisi olla mahdollista."
Juho: "Mä otin vastuun Möhkön lastauksesta.
Kun mä ryömin puoli rengasta kerrallaan eteenpäin, -
mietin vain sitä, kuinka isoon taloudelliseen tappioon tää voisi loppua.
Tunsin kuinka vene kallistui eteenpäin, -
ja mä ehdin ajatella vain, että 'Tämä oli nyt tässä. -
Mä selvittelen tätä velkaa koko ensi vuoden.'"
Rico: "Ei huhhuh!"
Juho: "Saavutaan venematkan loppuun -
ja enää jännitettävänä on auton poislastaaminen tästä veneestä.
Viime viikolla kuulemma joku auto tippui veneestä pois ja se oli siinä."
Riku: "Epämukavuusalue. Se on muodikas konsulttisana, mutta se pitää paikkansa.
Se on se missä tapahtuu niitä taikuuksia. Se missä kaikki kasvu ja kehitys tapahtuu.
Ja yleensä ihminen mieltää riskiksi sen, -
että lähdetään tuntemattomalle maaperälle heilumaan, -
missä ei ole aikaisemmin itse ollut, ja mitä ei ole tehnyt.
Mutta kuten sanottu, se on ainut -
ja paras tapa tehdä jotain uutta ja uudistavaa hienoa juttua."
Mikael: "Vauhdilla vaan!"
Rico: "Siellä on vuorisortoa tullut tielle -
ja nyt siellä on kaksi traktoria siivoamassa jälkiä.
Saa nähdä meneekö hetki, päivä, vai viikko, että saavat sen auki."
Juho: "Ohi on!"
Rico: "362." Mikael: "362."
Mikael: "Hyvän näköistä, hyvän näköistä."
Juho: "Älä tule hyvä kakku... Paha kakku! Tule hyvä kakku."
Mikael: "Siinä oli silta. -
Ei ole enään."
Juho: "Gilgitissä."
Mikael: "Sanoitko 1400, vai?"
Juho: "Joo. 1400 kolmelta mieheltä yhteensä yö -
ja näyttää aika hyvältä. Halvin tähän mennessä. Noni, ei muuta kuin pakkaukseen."
Kun saavuttiin Gilgitiin, paikallinen poliisipäälikkö pyysi meitä puhutteluun.
Päivän lauttaylityksen voittajafiilis katosi, -
kun me tajuttiin, että Pakistan on Pakistan.
Juho: "Joo, meille kerrottiin, että tie Islamabadiin on vaarallinen.
Eilen tapahtui jotain ja tänään ei ole päässyt läpi mistään."
Juho: "Ei me pystytty varmaan puhumaan siitä siellä, että 'mitä jos?'
Kameralle me yritettiin vähän puhua. Mentiin peiliä vasten kaikki kolme.
Eihän meille koskaan ole shottia, missä on kaikki kolme kuskia samaan aikaan.
Mentiin peilin eteen ja yritettiin puhua tuntemuksista, -
mutta onhan se ihan täyttä kuraa kun suomalainen mies -
yrittää puhua tunteistaan sillä hetkellä kun ne tapahtuu."
Juho: "Miltä tuntui äskeinen keskustelu?"
Rico: "Vielä poikia naurattaa, mutta mä veikkaan, -
että Juhokin alkaa kohta tajuamaan, et hommat ovat aika vituillaan.
Mitäköhän siellä puhuttiin äsken? 'Ei kukaan täällä mitään räjäyttele.'"
Juho: "Ei täällä ole mitään räjäytettykään!"
Mikael: "Ei me tiedetä mitä siellä on tapahtunut."
Rico: "Ne puhu, että siellä on yritetty saada tuhoa aikaiseksi siihen tiehen."
Mikael: "En mä saanut muuta selville ku että siellä oli terroristi-isku."
Rico: "Terroristi-isku joka vaati uhreja.
Kuulosti siltä, että siellä on joku silta posautettu tai jotain vastaavaa."
Mikael: "Meitä ei siis paikalliset edes päästä lähtemään Islamabadiin, vielä."
Rico: "Kyllä siinä pääasiassa tunnetilat olivat -
jotain semmoista selviytymis- kautta pelkotilaa.
Tai paniikkia pikemminkin.
Lähinnä siinä tuli mietittyä sitä, että nyt on pakko päästä pois -
ennen kuin homma oikeasti menee hengenvaaralliseksi.
Juho yltiöoptimistisena ja positiivisena ihmisenä -
tuntu olevan täysin tiedostamaton siitä mitä ympärillä tapahtui, -
että siellä oikeasti ihmisiä tapetaan. Ja me ollaan jumissa kaupungissa.
Ei se henkilökemioita mitenkään särkenyt, -
mutta kyllä se alkoi tuntua työltä, se Juhon uskotteleminen.
Mä en pysty ymmärtämään miten pystyy niin lepposena ja rennosti ottamaan, -
vähän kuin lomalla olisi, -
että ollaan täällä Gilgitissä jumissa terroristi-iskun takia.
Ei voi käsittää."
Juho: "En mä oikein tiiä tuosta kuolemasta. Näin jälkikäteen kun ajattelee, -
niin mä en oo eläessäni ollut niin lähellä -
semmosta realistista mahdollisuutta, että mä olisin kuollut, -
kun mitä Pakistanissa oli se uhka.
Että kannattaako riskeerata ja ajaa sitä viimeistä 650 kilometriä, -
missä voi olla terroristeja tiellä vastassa.
Kannattaako sitä riskeerata ajaa, koska sit me jätettäis meidän vaimot yksin."
Rico: "Meitsi lentää kyllä tästä Gilgitistä... -
otan nopeimman mahdollisen reitin kauas tästä maasta.
En tykännyt ajatuksesta tulla Pakistaniin, ja nyt tykkään siitä vielä vähemmän.
Ei tässä oo mitään järkeä."
Mikael: "Rico. Huomenna lähdetään Islamabadiin samantien aamulla."
Rico: "Kato kun mä lähden."
Mikael: "Ei siinä hirveesti ollut vaihtoehtoja. Jatketaan matkaa.
Pakko vaan painaa eteenpäin. Ei me voida taaksepäin mennä. Ei mulla oo Kiinaan viisumia."
Mikael: "Noniin Juho mitä tapahtuu?"
Juho: "Mä vähän siistin meidän autoa." Mikael: "Minkä takia?"
Juho: "Koska meille tulee kaksi norjalaista salamatkustajaa huomenna."
Mikael: "Kaksi norjalaista salamatkustajaa?"
Juho: "Kyllä, sellaisia löytyy täältä Pakistanin pohjoisosista."
Mikael: "Eli päästäänkö me huomenna lähtemään?" Juho: "Me päästään huomenna lähtemään!"
Mikael: "No huhhuh." Juho: "Ei ollut kuin yhden päivän viivästys."
Mikael: "Mitäs Rico on mieltä tästä?"
Rico: "Heti tuli turvallisempi olo, kun on vähän enemmän lihamuuria tässä mukana.
Jos homma menee vituiksi, niin ehkä ehdin karkuun."
Juho: "Se oli ehkä yksi reissun isoimmista huolista, -
että mä selviän ihan hyvin, -
mutta jos kävisi joillekin muulle kuskille jotain.
Että miten mä sen kanssa elän, että luottomiehen olen -
tiputtanut pakistanilaiseen järveen tai muuta vastaavaa."
Juho: "Lähdettiin aamulla Gilgitistä, koska päästiin lähtemään. Jee.
Mutta me huomattiin heti kun laitettiin moottori päälle, -
että sieltä valuu keltaista nestettä."
Juho: "It's yellow. Whatever it is, it is yellow."
Juho: "Meillä on ohjaustehostin paskana.
Ilmeni, että ohjaustehostimesta tulee öljyt pois. Ohjaustehostimen pumpusta.
Siinä ei voi muuta kun antaa sen mennä kuivana ja posahtaa sinne, -
koska meidän pitää yksinkertaisesti päästä pois tästä maasta."
Rico: "Joo siellä meidän ohjaustehostin tekee kuolemaa -
ja hirveä vinkuna. Sieltähän se kuuluu."
Me ajettiin yhdellä maailman kauneimmista tienpätkistä,
mutta ei me pystytty keskittymään maisemiin, -
koska vain muutama päivä aikaisemmin terroristit olivat tappaneet -
samaisilla teillä yli kaksikymmentä ihmistä. Myös naisia ja lapsia."
Juho: "Tuolta tultiin. Karakoram Highway pohjoinen.
Tuonne ollaan menossa. Karakoram Highway etelään.
Ja tuolla tiellä oli se 20 ihmisen tappaminen toissapäivänä."
Rico: "Pelottaa aika lailla."
Mikael: "Huuda." Rico: "Huuda? Pelottaa ihan vitusti.
Tässä kun ei tiedä mitä tulee vastaan. Ei ole oikeastaan oo muuta kuin hävittävää.
Toivotaan, että päästään hengissä ulos tästä maasta. En aio enää ikinä palata.
Ensimmäinen kerta, kun tosissaan toivoo, -
että olisi joku ase piilotettuna tuohon hanskalokeroon.
Silloin kun on kavereilla ase, niin silloin on ihan hyvä -
itselläkin olla jotain millä puolustautua."
Mikael: "Eli meille tulee yksi turvamies tähän autoon.
Seuraavat kymmenen kilometriä on vaarallista aluetta."
Mun vieressä istui mies rynnäkkökiväärinsä kanssa.
Rikkinäinen ohjauksentehostin teki ohjaamisesta huomattavasti vaikeampaa.
Eikä sadan metrin rotkot tien vieressä ainakaan lievittänyt jännitystä.
Juho: "Äskeisellä poliisipisteellä päästiin eroon -
siitä poliisista joka, istui Mikaelin paikalla.
Mä en tiiä tultiinko me nyt sitten vaarallisemmalle vai turvallisemmalle alueelle, -
koska nyt meidän perässä on poliisiauto, jossa on kolme poliisia aseistettuna."
Kun tajusimme, että laatikot autojen katolla olivat ruumisarkkuja,-
aloimme vain laskea kilometrejä pois vuoristosta, -
ja toivoimme että auringonvalo riittäisi siihen."
Mikael: "Vähän niinkuin meininkiä tässä touhussa täällä Pakistanissa. Terve!
Tulee oikealta vasemmalta, edestä, takaa, päältä ja alta ja ties mistä.
Eläimiä, lapsia, autoja, mopoja. You name it."
Mikael: "Abbottabad!!"
Meidän fiiliksiä ei edes latistanut se, että saavuimme Abbottabadiin, -
missä Osama Bin Laden tapettiin, koska me oltiin päästy yöksi pois vuorilta.
Pääsimme seuraavana päivänä ajamaan Intiaan asti.
Pakistaniin emme aikoineet tulla takaisin.
Mikael: "Welcome to India. India. India."
Mikael: "Se laskettiin!" Rico: "Se oli itseasiassa toinen osuma nytten."
Mikael: "Kuka ratissa?" Rico: "Kukakohan?"
Juho: "Nyt taidetaan olla Nepalissa."
Mikael & Juho: "Ta-da-da-daaa!
Juho: "Welcome to Nepal!" Mikael: "La-la-la-la-laa."
Mikael: "Tänään ei tapahtunut paljon mitään, mutta meillä alkaa olee hauskaa."
Juho: "Me ollaan nyt kävelemässä Shreenagarin kylään."
Ennen kuin jatkoimme matkaa Katmanduun, kävin näyttämässä Ricolle, -
Mikaelille ja kaikille meidän nettiseuraajille, mille koululle olimme mainostuloja keränneet.
Shreenagarin kylään jouduimme kävelemään hyvän tovin, -
sillä yhteiskunta oli ajanut kastittomat ja hylkiöt pois isommista kylistä.
Kylä oli muuttunut kolmen vuoden aikana.
Koulu oli puolet isompi ja siellä kävi tuplasti enemmän lapsia.
Oli hienoa ajatella, että ne muutamat tuhannet eurot, -
mitä mainosmyynti oli kerännyt, voisi auttaa näitä lapsia saada paremman koulutuksen.
Juho: "Bye bye!"
Juho: "Front page. -
Päästiin etusivulle. Eilen kun käytiin kylässä, niin siellä oli toimittaja mukana -
ja nyt me ollaan etusivulla paikallisessa lehdessä."
Juho: "Nyt ollaan jo maaliviivalla. Tuolla! 400 metriä."
Mikael: "Döön-dön-dön-dön-döö Batman!"
Mikael: "Mitä tapahtuu? Missä ollaan!?" Juho: "Kato maaliviiva siinä niin!"
Mikael: "Rico, missä ollaan?" Rico: "Me ollaan saunassa!"
Misa oli lentänyt Kathmanduun meitä vastaan, -
ja ottaisi nyt Mikaelin paikan takaisin ajettaessa.
Nyt piti pohtia miten pääsisimme Möhkön ja korujen kanssa Suomeen,-
niin ettemme joutuisi ajamaan enää Pakistanin kautta.
Juho: "Saavuttiin tänne Princess Beadsiin.
Ihan sika pitkä matka oli, mutta nyt ollaan täällä.
Täällä on koruja. Monen värisiä.
Niin monen värisiä, että suomalaisen miehen aivot menee tällä lailla... -
kun on niin monta väriä ja muotoa ja kaikkea kivaa, -
mutta te naiset osaatte löytää itsellenne sopivia.
Misakin ilmeisesti mallailee aika montaa.
Se on aivan liian pelottavan innostunut näistä koruista.
Tuon verran puuttuu, ihan muutama, -
huomenna saadaan meidän koko tilaus mukaan ja autoon -
ja sitten menoksi takaisin Suomea kohti. Whuhuu!"
Juho: "Nyt ollaan menossa Suomen Katmandun suurlähetystöön.
Meillä on siellä pressitilaisuus tai sanotaanko, -
että meistä on siellä pressitilaisuus."
Katmandussa homma meinasi lähteä ihan lapasesta.
Yhtäkkiä koko Nepalille uutisoitiin nuorukaisista, -
jotka olivat ajaneet Suomesta asti vain auttaakseen kastittomia.
Pienestä purosta alkoi kasvaa joki.
Turvakodin naisten auttaminen aukaisi ovet -
sille suurelle unelmalle sorron horjuttamisesta aivan kuin itsestään.
Kun lisäksi kuulimme, että maan suurimman teleoperaattorin -
Ncellin johto halusi jutella meidän kanssa, -
emme maltanneet odottaa mitä asiaa heillä oli."
Juho: "Aivan mieletön oli tuo kokous Ncellin kanssa.
Ne lähtevät tukemaan luultavasti moneksi vuodeksi tätä projektia."
♪ Mikael laulaa: "Kun ei karkais ♪ ♪ vain mopo käsistä ♪
♪ kun ei alkaisi vain käsi täristä ♪
♪ Matalalla profiililla, se on ♪ ♪ voittajan tie, voittajan tie." ♪
Juho: "Mitä on Misa takaluukussa?"
Misa: "Takaluukussa? En mä tiedä." Juho: "Kato."
Misa: "Mä ootan sieltä jotain vuohilaumaa. Onko noissa vuohenpäitä?
Heei! Koruja! Paljon koruja."
Juho: "Päivän yllätyskäänteessä Ricolla oli aamulla lentolippu Suomeen."
Rico: "Alunperin kun aikataulutettiin sitä matkaa, -
niin aikataulutettiin, että se olisi noin viisi viikkoa suunnilleen, -
mitä mulla on käytettävissä -
ja mitä siihen reissuun pitäisi mennä edestakaiselle matkalle.
Mullahan oli jo koulut alkanut Suomessa ja alkoi iskemään pieni pelko, -
että mitäs tässä nyt tapahtuukaan?
Kuinkas kauan se paluu viekään?
Siinä oli sitten pakko alkaa miettimään niitä vaihtoehtoisia ratkaisuja.
Keskulteltiin sitten Juhon kanssa, että onnistuuko heiltä ajo Suomeen.
Todettiin, että onnistuu, ja päätin ottaa lipun ja lentää Suomeen."
Juho: "Bye bye."
Juho: "Joo-o. Alkaa oikeasti käymään turhan raskaaksi tämä mulle just tällä hetkellä.
Tai yhtäkkiä vaan tuli sellainen olo, -
että Miku katosi, tai Mikun pitikin lähteä. Rico katosi. Se tuli aika yllätyksenä.
Koti-ikävä mulla oli jo Pakistanissa aika pahasti. Ihan itkuun asti pahasti.
Eihän tämä yhtään auta tilannetta, että toiset pääsee kotiin.
Vaikkei mulla absoluuttisesti mitään hätää ole.
Kyllähän me päästään Suomeen ennen pitkään, -
mutta ei se vaan just tällä hetkellä tunnu niin kivalta."
Olimme jumissa Kathmandussa auton ja korujen kanssa.
Jotta Möhköfantille oltiin saatu passi, -
meidän oli pitänyt pantata Ruotsin autoliitolle 7500 euroa rahaa.
Pantti vapautuisi vasta, kun auto olisi takaisin Suomessa.
Ja koska pantinkin olin lainannut tuttavaltani, -
olisin aika sotkussa ellen pääsisi takaisin.
Takaisin Pakistaniin emme uskaltaneet kaksistaan ajaa.
Pohjoiseen Tiibetin läpi ei päässyt.
Ja idän kauttakaan ei päässyt Himalajaa mitenkään kiertämään.
Viimein pitkän etsimisen jälkeen löysimme rahtitoimiston Mumbaista, Intiasta, -
joka oli valmis laivaamaan Möhköfantin Pakistanin ohi Iraniin.
Saatoimme lähteä matkaan tietoisina, -
että jokasella kilometrillä olimme askeen lähempänä kotia."
Misa: "Kun meitä oli enää kaksi jäljellä, niin se oli riski.
Ja siinä ruvettiin miettimään pystytäänkö ajamaan kaksisteen.
Alettiin kysymään Suomesta haluaako joku tulla kolmanneksi kuskiksi mukaan.
Pääseekö Intiaan? Pääseekö Nepaliin? Miten pääsee? Pääseekö ollenkaan?
Suunnitelma oli kuitenkin sama, että mennään Intiaan, -
mennään Mumbaihin ja lähdetään sieltä.
Joka, sekin eli siinä vaiheessa vielä. Se oli se suunta.
Me tiedettiin, että Intian kautta meidän pitää mennä kuitenkin."
Juho: "Tänään saatiin auto korjattua. Selvitettiin, että saadaan kolmas kuski Dubaihin.
Eiköhän me huomenna melkein lähdetä?"
Juho: "Nyt lähdetään Suomeen!"
Juho: "Misa on ensimmäistä kertaa ratissa."
Misa: "Hyvin tämä menee! Seis, poliisi."
Juho: "Nyt on tarra passissa. Minä ja Misa ollaan virallisesti ulkona Nepalista."
Rico: "Se koko prosessi, että itse on Suomessa -
ja jätkät ovat ajamassa takaisin ja mun kuuluisi olla siellä kyydissä, -
niin pääasiassa se harmitti, ettei saanut olla siellä -
jakamassa sitä ainutlaatuista kokemusta."
Misa: "Tuolla takana komeilee Taj Mahal. Se on aika upea näky tällein ilta-auringossa."
Juho: "Lähdetään täällä aamuhämärässä Jaipurista eteenpäin kohti Udaipuria."
Juho: "Ajelin justiin tässä 325 kilsaa tässä Intiassa eikä kyllä huvita yhtään.
Onneksi huomisen jälkeen ei tarvi ajaa Intiassa matkaa, -
koska se on vaan niin jotenkin kuluttavaa, kun tielle voi tulla ihan mitä tahansa.
Siis lehmiä, koiria, sikoja, kameleita, ihmisiä, traktoreita.
Ihan tuolta puskasta yhtäkkiä.
Täällä oikeasti voi sattua jotain, koska nopeudet menee sataseen.
Ja jos tulee kolari satasesta, niin se on oikeasti jo aika iso juttu."
Mika: "Vancouverin olympialaiset oli pitkään mun unelma.
Mulla oli unelma voittaa siellä olympiakultaa.
Ensimmäisen luistelun jälkeen mä olin täysin tavoitteessa.
Mä olin koko kilpailun nopein ja mä johdin sitä kilpailua.
Toisessa kilpailussa, viimeisessä kaarteessa, tein yksinkertaisesti virheen.
Mä melkein kaaduin ja horjahdin. Ajauduin kaverin radalle -
ja tipuin viidenneksi siinä kilpailussa.
Sen jälkeen kun tulin maaliin, mulla oli semmonen fiilis, ettei tää oo todellista.
Mulla oli tosi epätodellinen olo.
Sellanen fiilis, että hetkinen, millon mä saan vetää uudestaan?
Että ei tääi voinut olla tässä. Se tunne oli niin outo, -
koska mun urheilu-uran aikana mä en ole hirveän isoja pettymyksiä joutunut kokemaan.
Ja tää tuntui niin järkyttävän isolta.
Ihan kuin kaikki romuttuisi siihen, että mä olen tehnyt turhaan neljä vuotta duunia.
Se oli oikeasti tosi iso paikka minulle.
Mutta se mikä antoi mulle tosi paljon voimaa ja auttoi pääsemään sen yli:
Mä ymmärsin, ettei urheilu ole kaikki kaikessa, eikä tää ole mun viimeinen tsäänssi.
Tästä mennään eteenpäin. Tää tekee musta vahvemman urheilijan, -
ja vahvemman ihmisen. Ja niin se on tehnytkin."
Juho: "Kuten ehkä huomasitte, me oltiin autokolarissa.
Möhköfantti on aika huonossa kunnossa.
Ei ole mitään tietoa, että saadaanko se korjattua.
Me ollaan nyt Udaipurissa ja Mumbaihin on 700 kilometriä.
Meille yritetään järjestää tänne kuljetus, -
että me päästäisiin jonkun rekan lavalle, ja sitten siitä.
Eipähän tarvi enää ajaa Intiassa."
Rico: "Siinä vaiheessa kun pieni haaveri kävi, tai vähän isompikin haaveri kävi, -
niin vähän pisti miettimään, että olisko sitä voitu välttää jos mä olisin ollut kyydissä.
Jos sitä kuskia oltais vaihdettu parin tunnin välein."
Juho: "Tultiin tänne poliisiaseman pihalle, -
josta poliisi sitten ystävällisesti otti yhteyttä henkilöön, -
joka hoitaa nosturin ja kuorma-auton tänne.
Me lastataan Möhköfantin ilmeisesti avolavakuorma-auton päälle -
ja sitten mennään sen kyydissä Mumbaihin.
Kuulemma kuski ajaa 20 tuntia putkeen. Yksi kuski.
En tiiä, että ollaanko nyt kolariautossa, autossa joka ajaa toisen kolarin."
Misa: "Kai tämä on osoitus siitä, että aina voi asiat mennä huonommin.
Ei se tuntunut kivalta, että lähdetään 14 tunniksi tien päälle ajamaan Mumbaihin, -
mutta nyt istutaan 20 tuntia rekan kyydissä - meidän autossa. Ei ole kivempi."
Juho: "Toinen tunti takana." "Neljä tuntia nyt takana."
"Kuudes tunti." "Tunti kaksikymmentä."
Juho: "Me ollaan jumissa Mumbain liikenteessä.
28 tuntia sitten ollaan viimeksi syöty ateria ja sekin oli aamiainen.
Voisi olla ihan kiva olla kohta perillä."
Juho: "Ikävä vaimoa!"
Juho: "Me ollaan nyt tässä Mumbain majapaikalla.
Tämä on mukavaa, että meillä on ihanat ihmiset -
tämmöisen hoitanut ja meillä on paikka missä olla.
Tämä on turvallinen, täällä on AC ja kaikki mitä me nyt tarvitaan.
Voi että on iso tarve.
Kun nuoret miehet eivät ole käyneet kohta 48 tuntiin minkäänlaisella pesulla.
Ja olleet samoissa vaatteissa koko ajan.
Mä en oo ollut näin likainen, enkä haissut näin pahalle koskaan.
Pahimmassa tapauksessa Möhköfanttia ei kannata ollenkaan korjata.
Se on näin taloudellisesti täysin kannattamatonta.
En nyt oikein tässä nyt tiedä.
Huominen tuo tullessaan huomisen ratkaisut, -
mutta jos tänä päivänä saisi vielä lämmintä ruokaa ja pääsisi peseytymään ja nukkumaan, -
ja ehkä jotain yhteyksiä kotipuoleen, niin sitten olisi onnellinen.
Juho: Pizzaaa!
Juho: "Tulin tänne katsomaan mitä he ovat saaneet päivässä aikaan meidän autolle."
Juho: "Loppujen lopuksi kun sain vastuuhenkilöt siellä Volkswagenilla kiinni -
niin kyllä ne asiat rupesivat rullaamaan, -
mutta ollaan edelleen sikatiukassa aikataulussa."
Juho: "Kolmas päivä huollossa. Katsotaan oisko he saaneet edes osien numerot edes tänään mulle."
Päällimmäinen ongelma Möhköfantin korjauksessa oli se, -
että Volkswagen Transporteria ei oltu koskaan tuotu Intiaan.
Lähimmät varaosat olivat Turkissa.
Olimme maan suurimmassa Volkswagen huollossa, -
mutta mekaanikot näkivät ensimmäistä kertaa Transporterin.
Rakennekaaviot ja osanumerotkin piti selvittää Saksan kautta."
Juho: "Kuin ihmeen kaupalla runkoon ei ole tullut mitään.
Moottorin ja vaihteiston me tiedettiinkin olevan ok.
Eli nyt tämä osa molemmilta puolilta pitää vaihtaa.
Saadaan kohta lista tavaroista, jotka pitää vaihtaa,-
ja varmaan julkistetaan ne Facebookissa, -
jos jollain sattuisi olemaan nurkissa joku niistä."
Mikael: "Ihan hirveä säätö. Siis 2-3 päivää satoja puheluita.
Kymmeniä eri ihmisiä, autopurkaamoita, autonkorjaajia -
ja kyselyitä, että mikä tässä kuvassa näyttää olevan rikki -
ja mitä pitää ostaa uusia? Ja mistä ne löytyy?
Meillä oli hirveä kiire sen takia, -
että laivoja menee Mumbaista Iraniin kerran viikossa.
Niin jos menee päivä liian pitkään, niin se on viikon viive pojilla Intiassa.
Ja kun meillä oli muutenkin taukoa tässä, että homma ei ollut edennyt.
Kokoajan menetettiin seuraajia.
Jos ei viikkoon tapahdu mitään, niin ei sitten enään kauheasti kiinnosta.
Sekin oli pelkona. Nyt pitäisi päästä liikkeelle, että tämä homma rullaisi eteenpäin."
Juho: "Ilta taas takana. Ollaan katsottu mitä pojat ovat saaneet aikaan.
Ja tosi paljon ovat saaneet aikaan. Hyvälla tsägällä me päästään huomisen laivaan."
Juho: "Herättiin Mumbain aamuun." Misa: "KUKKOKIEKUUU!"
Juho: "Tulin tänne nyt aamusta taas selvittämään, että onko valmista -
ja aika huonolta näyttää. Ehkä ei nyt päästä kotiin viikkoa aikaisemmin.
Huhhuh. Ehti jo niin pitkään toivoa, että oltaisi päästy aikaisemmin kotiin.
No, antaa itse mekaanikkojen tulla ja sanoa vielä, -
muttei tämä nyt siltä näytä, että pääsisin kotiin. Huhhuh.
Kiitos nyt kaikille jotka taistelitte kuitenkin, -
että oltaisi päästy tällä viikolla laivalle.
Se olisi ollut tosi tärkeää."
Misa: "Kun näki Juhon siinä, niin mä ihmettelin miten se on jaksanut.
Se kuitenkin paahto menemään jokainen päivä ja antoi kaikkensa -
siitä huolimatta, että siltä tuntui niin pahalta."
Juho: "Ok bye.
Jaahas, joku osa puuttuu vielä kaiken lisäksi."
*Misa oksentaa ja kakoo*
Juho: "Anna tulla vaan koko setti."
Kolmen viikon sairastelun, päiväkaupalla kestäneen tullitaistelun, -
ja kolmen ohitsemenneen laivan jälkeen, alkoi pikku hiljaa olemaan valmista."
Misa: "Sit mennään."
Juho: "Meillä ei ole aikaa jäädä katsomaan kun toi sinetöidään, -
koska meillä on niin kiire sinne lennoille.
Toivottavasti nähdään Möhkö vielä.
Ja toivottavasti se ei kieri ympäri konttia koko matkaa."
Heikki: "Kun mä sain tietää tästä, -
että tarvittaisiin yksi kuski ja Juho pisti kyselyä kavereille, -
niin mulle tuli heti sellainen fiilis, että 'Ei vitsi, mun on pakko lähteä mukaan.'"
Juho: "Ensimmäinen päivä Dubaissa.
Tänään pitäisi löytää Iranin suurlähetystö ja mulla ja Misalle visa.
Mutta tärkeintä on, että löydettiin kaupungin tärkein nähtävyys; suomalainen Heikki."
Juho: "Hei." Heikki: "Hei."
Juho: "Moikka." Heikki: "Moikka."
Juho: "Viisi tuntia sitten tultiin tänne satamaan, -
ja nyt ollaan päästy tänne lauttaan ja saatu vähän sapuskaa.
Pitäisi nukkua yö näillä penkeillä."
Iranissa olimme jumissa piskuisessa satamakaupungissa, -
ennenkuin Möhköfantti vapautui kontistaan.
Juho: "Möhköfantti ensimmäistä kertaa käyntiin sitten Mumbain.
Miten se noin hiljainen on? Mä muistin että se on ihan hirveä huutaja!
Valotkin on."
Kaikki huolemme Iranista olivat hälvenneet tuon kahden viikon odottelun aikana.
Iranilaiset ovat itse vieraanvaraisuuden ja ystävällisyyden perikuva.
Meidän autoomme tuotiin liikkuvasta moposta granaattiomena ja viinirypäleitä.
Tietullit eivät halunneet ottaa meiltä vieraina maksua.
Ja säännöistetyillä bensa-asemilla joku aina hymyssä suin -
antoi meille omasta takkausoikeudestaan.
Olisimme nauttineet maasta enemmän, -
jos emme olisi halunneet takaisin kotiin niin kovasti.
Misa: "Tiedätte varmaan ilmaisun 'henkeäsalpaava'.
Tää on ihan oikeasti sellainen.
Tuli välillä sellaisia, ettei pystynyt oikein hengittää kunnolla.
Tää oli niin uskomaton näky.
Ei sitä voi kuvailla. Ehkä siitä saa videolta -
jotenkin selville kuinka paljon mä tykkäsin.
Toivottavasti saa."
Kun vihdoin ylitimme Bosphorus-salmen ja olimme Euroopassa, -
tuntui kuin mikään ei olisi pidätellyt meitä.
Enää ei reitin varrella varmasti olisi ongelmallisia tulleja, -
myöhässä olevia laivoja, kadonneita kontteja, -
kirkkoveneen kokoisia lauttoja, tai hämmennystä aiheuttavia terroristeja.
Auton jämähtämisestä EU:n sisällä ei olisi edes tullut sakkojakaan.
Edessä ei olisi muuta kuin vapaata asfaltoitua tietä ja olisimme Suomessa.
Jokainen metri ja hetki vei meitä lähemmäs kotia.
Olimme jakaneet innoissa blogissa ja Facebookissa tarinoita pitkin takaisintulomatkaa.
Aina Turkin upeasta auringonnoususta kuumailmapalloineen, -
Iranin uskomattoman ystävälliseen kansaan, -
mutta projekti tuntui kestäneen niin pitkään, ettei ihmisiä enään kiinnostanut.
Me jäätiin keskikokoiseksi ilmiöksi.
Muutama mainostaja oli lähtenyt mukaan vielä Dubaissa, -
mutta tiesimme, että tämä oli nyt tässä.
Projekti ei enää saavuttaisi uusia ihmisiä, -
eikä keräisi lisää rahaa Nepaliin.
En ollut nähnyt vaimoani 2,5 kuukauteen.
En ollut tarkastanut sähköpostiani, tai päässyt itse tekemään omaa ruokaani.
Olin ryytynyt reissaaja, samalla kun katselimme -
syksyn tuloa pikakelauksella pohjoiseen tultaessa.
Järjestimme loppujuhlan projektille, koska tuntui siltä että se oli jo aika kuopata.
Oli upea nähdä niin moni matkasta kiinnostunut samassa paikassa, -
mutta meille tekijöille ilta oli helpotus.
Pääsisimme kaikki takaisin arkeen. Takaisin elämään normaalia elämää.
Me oltiin annettu kaikkemme ja tämä oli meiltä tässä.
Vaan eipä ollutkaan.
Mut kutsuttiin kertomaan projektin tarinaa ympäri Suomea -
eri kouluihin, yläasteilta yliopistoihin.
Meidän tarinan innoittamana, jotkut lähtivät unelmoimaan hyvän tekemisestä.
Ja osa jopa kerkesi toteuttaa hienoja projekteja.
Tajuttiin, että mitä useampi tarinan kuulisi, -
sitä useampi lähtisi liikenteeseen unelmoimaan.
Lähdimme joukkorahoittamaan elokuvan tekoa, ja kansa vastasi myöntävästi.
Kun lähtee ajamaan unelmia takaa tapahtuu yllättäviä asioita.
Princess Home-turvakoti on saanut korujen myyntituloillaan -
rakennettua katulapsikodin, -
Store of Hope -verkkokauppa, joka perustettin tuotujen korujen myymiseksi, -
sai upean yrittäjänaisen sitä luotsaamaan.
Store of Hope työllistää yhä enemmän työtä tarvitsevia kehitysmaissa,
laajentaen jo ensimmäisenä vuotenaan toimintaa -
yhdellä tuoteperheellä Nepalissa ja toisella Keniassa.
Meidän unelman yllättävin käänne oli kuitenkin nepalilaisten -
lähteminen mukaan kastittomien kylien kehittämiseen.
Ei me edes osattu unelmoida sellaisesta.
Nepalin valtio rakensi yhdelle koululle seinät, -
uuden kaivon ja palkkasi lisäopettajan.
Paikallinen rikas maanomistaja lahjoitti toisen koulun maat kylälle.
Siihen asti koulu oli ollut mailla laittomasti.
Suurimpana oli kuitenkin Ncellin kanssa aloitettu yhteistyö,-
jonka seurauksena rakennettiin kaksi kokonaista -
koulukeskusta vessoineen, pihoineen ja muureineen.
Nämä oli niin isoja juttuja, että meidän piti nähdä ne omin silmin.
Juho: "Tuossa justiin Mikaelin kanssa tultiin tänne -
ja ollaan yritetty puhua kokoajan teknisiä asioita ettei tunteet nouse pintaan.
No, onneksi oli teknisiä asioita mistä voi puhua.
Helpottaa suomalaisen miehen elämää huomattavasti.
Lapsilla on koulupuvut -
ja koulukin taitaa olla.
Huhhuh. Ne ihmettelee miksi minä itken, kun pitäisi olla positiivinen asia.
Mutta liikaa tunteita tunnistaakseen niitä."
Mikael: "Ei sitä olis uskonut mitä tästä projektista tulee -
sillon pari vuotta sitten kun lähdettiin tekemään.
Kun käveltiin tuohon ja mä näin ton koulun -
ja sain koskettaa sitä ensimmäistä tiiltä.
Mä mietin, että kuinka paljon tässä on ollut duunia, -
että nämä on kannettu kaikki tänne.
Ja me ollaan saatu olla osana sitä, -
että tää koulu on täällä.
Justiin täällä näin, näiden kastittomien kylässä.
Eikä missään muualla, vaan just täällä.
Täällä on nyt 125 oppilasta, jotka pääsee kouluun.
Neljä opettajaa. Tässä on kolme luokkaa, -
tuolla on kaksi luokkaa vielä tuossa vanhassa koulussa.
Mä en ees tiedä onko täällä lähimaillakaan -
näin hienoa koulua mitä näillä kastittomilla on."
Juho: "Namaste." Lapset: "Namaste."
Juho: "Namaste."
Juho: "Mieletöntä, että muutama pallo ja näin paljon meininkiä.
Viisi palloa. Voi hyvänen aika täällä on koko kylä ja pallot lentelee joka paikkaan.
Kato, tuolla on koira."
♪ Unessa sut näin. ♪
♪ Kun juoksit ylänköä päin. ♪
♪ Pelkoo sisään piiloon kannoit. ♪
♪ Seisomaan mä jäin. ♪
♪ Rajan ylitin - ♪
♪ ja toivoin, ehkä sittenkin - ♪
♪ unohtaa sen piinan voisin. ♪
♪ Silmät auki nukahdin. ♪
♪ Jos annan käden, tarrautuisitko siihen? ♪
♪ Jos annan ajan, uskoisitko että viivyn? ♪
♪ Jos sinuun katsoisin, ♪
♪ ja sinua koskettaisin, ♪
♪ uskoisitko jos sanoisin että rakastin? ♪
♪ Orvoksi mä jään. ♪
♪ Kun valvon silmäsi mä nään. ♪
♪ Katse joka vaiti painuu ♪ ♪ yöhön synkimpään ♪
♪ Palaan takaisin. ♪
♪ Mä lähden vaikka pelkäänkin. ♪
♪ Tulen halki aavikoiden. ♪
♪ Jos annan käden, tarrautuisitko siihen? ♪
♪ Jos annan ajan, uskoisito että viivyn? ♪
♪ Jos sinuun katsoisin, ♪
♪ ja sinua koskettaisin, ♪
♪ uskoisitko jos, sanon että rakastin? ♪
♪ Jos annan käden, tarrautuisitko siihen? ♪
♪ Jos annan ajan, uskoisitko että viivyn? ♪
♪ Jos sinuun katsoisin, ♪
♪ ja sua koskettaisin, ♪
♪ uskoisitko, jos sanon että rakastin? ♪
♪ Uskoisitko jos sanon että rakastin? ♪
Arman: "Mulle unelma on sellainen, että kun se syntyy, -
mä huomaan, että mun sisällä on jatkuvasti -
ja alitajunnassa on joku asia, joka on kaiken muun yläpuolella.
Joka jollakin tavalla pitää mua hereillä ja vie mua eteenpäin."
Mika: "Unelma on mielestäni sellainen asia, minkä eteen olet valmis tekemään duunia.
Monesti ihmiset sekoittaa toiveet ja unelmat.
Unelman ja toiveen ero on mun mielestäi tosi simppeli.
Toive on sellainen jonka eteen sä et ole valmis tekee duunia, -
mutta se olisi tosi siistiä jos se tapahtuisi.
Unelma on taas sellainen jonka eteen sä olet vamis tekemään duunia."
James: "Unelma on se mitä sä ajattelet, se mitä sä tavoittelet, -
mitä haluat että sulle tapahtuu tulevaisuudessa."
Arman: "Se on sellainen asia, että mä en saa -
minkäänlaista rauhaa ennen kuin se on oikeasti tehty.
Mun isoin unelma aikoinaan oli toteuttaa Kill Arman.
Kamppailulajeista kertova matkaohjelmasarja.
Se oli juttu joka vaivas mua viisi vuotta."
Mika: "Mulla ainakin se pyörii tosi usein mun mielessä.
Ja sen takia se rohkaisee minua ottamaan askeleen sitä kohti."
James: "Miten unelma eroaa haaveesta?
Mun mielestä siinä ei ole - onko siinä eroa?"
Saku: "Mä jotenkin tykkään ajatuksesta, että näkisi elämän täynnä mahdollisuuksia, -
että näkisi elämän täynnä vaihtoehtoisia ideoita.
Se on se mistä tässä kaikessa on kysymys."