Kastsystemet infördes i Nepal mellan 300-800 e.Kr.
Det förbjöds officiellt år 1963, -
men det fortsätter att definiera människors roll i samhället.
I sämsta ställning är de som står utanför systemet: de kastlösa.
De är värdelösa i andras ögon, vilket driver många kvinnor till prostitution.
Regisserad av: Timo Peltokangas
Producerad av: Mikael Hautala
Allt började vintern 2009
När jag reste till Syd- och Sydöstasien, och filmade människors liv.
Jag fann mig själv i Nepal, -
bland hisnande vyer -
och ett oerhört vänligt folk.
Där stötte jag på de svåraste livsförhållanden -
som jag någonsin hade sett.
I Kathmandu träffade jag invånare från ett skyddshem för kvinnor -
som sökte glädje och balans -
efter att de blivit drivna till en återvändsgränd i livet.
Jag mötte också barn, som redan är så gott som döda, -
eftersom de fötts till kastlösa familjer -
och till totalt hopplösa situationer.
Jag växte upp i Centralamerika -
och visste att fattigdom inte gör en olycklig -
desto mer än rikedom gör en lycklig.
Problemet är inte pengar, -
utan människans benägenhet att förtrycka andra.
Jag började drömma om att göra skillnad -
i dessa människors förtryckta liv.
Att lindra förtrycket från kastsystemet kändes som en så avlägsen dröm,-
så jag beslöt att börja med något praktiskt och litet.
Jag återvände till Finland, gifte mig, -
jag startade ett företag och levde två år av mitt liv.
Som en webföretagare lärde jag mig färdigheter -
som öppnade möjligheter att stöda invånare -
i skyddshemmet genom att sälja deras smycken i Finland.
Nu måste jag bara hitta på ett sätt att hämta smycken till Finland och hitta köpare.
Med Bil till Nepal. Drömmarnas film.
["Med Bil till Nepal" projektet. Första tagningen. Tampere, Finland.]
Den bandar.
[Dag 1. 9431km till Nepal] Här är den viktigaste frågan inför resan:
[Dag 1. 9431km till Nepal] Ska jag ta dessa klassiska Ray-Ban, -
eller dessa mer moderna... Police?
Vi hade ganska få resurser att börja med.
Vi var bara normala unga som började göra.
Vi visste inte alls hur vilse vi var hela tiden.
["Med Bil till Nepal" projektets planeringsvideo.] - Högre?
["Med Bil till Nepal" projektets planeringsvideo.] - Hej!
Hej! Jag heter Juho, och min... -
min dröm är att köra till Nepal med bil för en god sak.
[Arman Alizad: Producent & TV personlighet] När vi började med "Kill Arman"
var vi två killar och en dröm att göra en dokumentär om kampsport, -
och resa världen för att filma Kung-Fu mästare.
När vår idé godkändes och vi skulle börja producera -
hade vi ingen aning om vad vi skulle göra.
Hur fan kommer vi in i ett Shaolin-tempel och till tals med en krigsmunk.
Vad ska jag säga?
Jag ringer och frågar: "Hej, Arman här, kan jag komma se på när du sparkar omkring?"
Om vi hade tänkt på allt, och gjort detaljerade planer -
så skulle vi aldrig har farit iväg för vi skulle ha varit överväldigade.
Och det skulle aldrig ha hänt, för vi skulle ha fokuserat på möjliga problem.
En skeptiker kan alltid hitta på scenarier.
[Riku Rantala: Producent & TV personlighet] Till exempel att köra till Nepal är ingen lätt sak.
Det finns många hinder på vägen, instabila ställen.
Det är svårt från en trafiksynpunkt... och logistiskt sett.
Jag tänker ofta på hur dessa projekt fungerar när man vill göra gott.
Det måste vara något som är färdigt uttänkt.
Och det måste finnas en garanti att projektet inte körs ner till helvete.
Vägen till helvete är kantad av goda föresatser.
Projektet måste faktist vara det som det är, att det inte slår fel.
Traditionellt ser man på välgörenhet som en emotionell sak.
För mig har det alltid varit en rationell fråga, -
för den ojämlikheten är grunden för mitt liv -
- vilket är ett extremt privilegium, och det ger mig ett ansvar -
[Juhos första resa till Nepal 12.20.2009] - att minska klyftan mellan människor.
["Med Bil till Nepal" projektets planeringsvideo.] Hej! Mina vänner...
Mina vänner hade också drömmar -
så vi beslöt att slå dem ihop till en plan.
Jag heter Mikael Hautala, jag är med på resan som chaufför -
och fotograf från Helsingfors till Kathmandu.
Före resan berättade vi för andra om våra planer-
och äldre människor försökte skrämma oss: "Vad är poängen?"
"Ni kommer att dö på vägen. Något händer er. Era hjul går sönder... bla bla blaah."
Men människor i vår ålder sa: "Va' kul! Jag vill komma med!"
Ett hinder för att uppfylla drömmar är ofta -
att människor låter andra påverka sin tro i drömmen.
Många sa att "Kill Arman" aldrig kommer att visas på TV.
En producent sa att jag borde ha stannat som klädföretagare -
och lämnat producerande till producenterna.
Men vi hade en otrolig passion, och det höll projektet i liv.
Passionen och kärleken för projektet var större än allt annat.
Alla är ansvariga för sina egna drömmar.
Så är det bara, för ingen annan kommer att uppfylla dina drömmar för dig.
Här är vårt fordon: en Volkswagen Transporter.
Den är postens gamla bil, och därför är ratten på fel sida.
Två och en halv liters turbo diesel. Före resan har den körts 250.000 kilometer.
Om några missionärstanter på 60-talet kört hela vägen med en Kleinbus -
så varför skulle inte tre unga män på 2010-talet -
kunna köra samma rutt och sträcka?
Vad kunde vara så svårt? Som Top Gear säger: "How hard can it be?"
Nu är vi på väg till Kangasala -
för att hitta säten från ett skrotupplag.
Jackpot! - Vi hittade säten.
[Saku Tuominen: Kreativ Direktör, Idealist Group] Ett av våra problem är att -
vi ofta tar oss själva på för stort allvar.
Vi borde ha en balans i livet, -
vår självironi och vårt självförtroende borde vara i rätt förhållande.
Så att vi inte tror för mycket eller för lite om oss själva.
Då vi först hörde om "Med Bil till Nepal" -projektet ville vi stöda det.
Det finns inte tillräkligt med sådana projekt i Finland.
När jag först hörde om detta, tänkte jag: "Det är kul!"
Passionen och kärleken för arbete har segrat igen -
över utmaningar, svårigheter, och vad som helst som kan komma emot längs resan.
När man försöker med stora projekt kommer det alltid att finnas utmaningar.
Det strålade en stor kärlek för att göra gott.
För goda värden och rätta saker. Det var fantastiskt.
Jag tänkte: "Yes, vad kult!"
Detta är världens tuffaste gäng. - Det är kul.
[Dag 1. Tampere, Finland] Vi startade från Tammerfors.
Busstation. Hej.
Polisstationen åt vänster.
Allt är okej. Vi borde ha allt.
Jag är lite nervös för om vi har allt med oss, för vad gör vi om något saknas?
Jag tycker det är fantastiskt att vi lever i en tid, då alla som ser denna film, -
kan göra otroliga saker som är globalt intressanta.
Jag tycker det är ganska kul.
"Tre unga män har börjat köra mot Nepal med bil."
Resan tar ett par månader -
och målet är att hämta smycken gjorda av invånare -
på ett skyddshem för kvinnor till Finland.
Ni är nu på väg till Anjalankoski. Vi har Juho Leppänen på tråden. Hejsan."
- Hej. - Mikael Hautala är också med dig -
och ni ska övernatta i Anjalankoski? - Det stämmer.
På andra sidan gränsen plockar ni upp den tredje kompisen, Rico Pircklén.
Jo. - Hej hur känns det?
Det har börjat nu, två månader på resa.
Jo det har börjat, och spänningen är hög.
Jag vet inte vad som väntar oss, men jag vill slutföra detta -
och komma fram till destinationen, och sedan tillbaka.
Ja, mycket spännande. - Är du alls rädd?
För jag skulle inte på skoj kunna köra genom vissa av de länder -
Kazakstan, Kirgizistan, Kina, Pakistan...
Ja, på ett sätt är det skrämmande, många saker kan gå fel.
Å ena sidan är det bara normalt körande och levande, -
men å andra sidan är det nog skrämmande -
när jag inte känner till länderna och inte har kört rutten förut.
Bra, så ni måste lyckas med detta om jag tänker köpa smycken om ett par veckor.
Ja, det måste vi. Och nu ökade pressen.
Juho Leppänen tack för detta. Ha en bra resa. Lycka till!
Tack tack.
Varför kommer Rico med tåg till Viborg, om vi ska resa med bil?
Därför, att vår bil är registrerad för två personer i Finland -
och det finns tre av oss.
Så vi kunde helt enkelt inte ta Rico med eller installera säten.
När Juho kontaktade mig och berättade om "Med Bil till Nepal"-projektet,-
tänkte jag att det var en bra idé, naturligtvis.
Allt som har att göra med resande och välgörenhet är alltid häftigt.
Mina resekompisar var mina närmaste vänner.
Rico var best man på mitt bröllop, -
och Mikael hade blivit som en bror till mig under det senaste året.
Nu sätter vi på rattlåset.
Okej! Ingen stjäl den nu.
Hej! Vi är i Sankt Petersburg. Här är gården på stället vi övernattar.
Bilen är ny... Kring tio år gammal? - Ja.
Rico.
[Dag 3. Sankt Petersburg, Ryssland] Och nu beslöt du att starta?
Hur ofta har du kört en sådan här större bil?
Senast i militären.
Hur länge sedan? - Tre år.
Okej. När har du senast kört med ratt på höger sida?
Aldrig förut.
Så du kör med högerstyrd bil för första gång, och med en stor bil första gången på tre år, -
och vi är i centrum av Sankt Petersburg. - Ja.
Öhömmm, det började bra.
Nu börjar det.
Första gången vi spelar musik på resan.
Kanske vi håller oss till vår egen.
Rico, vad lärde vi oss just nu?
Det tycktes finnas ett farthinder.
Sänkte genast hastigheten...en hård smäll!
120 och vi plöjde rakt igenom.
Jag skulle inte orka tala till kameran nu...
Men eftersom vi beslöt filma, så gör vi det till slut.
Omkörningsfilerna är ganska korta här, ungefär 400-500 meter.
Jag började köra om en lastbil.
Omkörningsfilen tog slut, men den fortsatte... randigt.
Jag körde ungefär 50 meter på den, och där råkade vara poliskontroll.
Hotet var att jag skulle hamna framför ryska domstolen för körning i fel riktning.
Jag kunde endera vänta på beslutet från ryska domstolen vid polisstationen -
eller fortsätta utan mitt körkort och skippa förhöret -
vilket skulle betyda att jag skulle vara efterlyst i Ryssland under hemresan.
Jag ringde till Vadim i Sankt Petersburg, -
som förklarade vår resa till polisen på ryska.
Polisen övervägde alternativen en stund -
och till slut beslöt han att inte fylla i pappren, -
och bad oss hälsa Dalai Lama och Bruce Lee.
Kanske var vi shockerade -
och kunde inte tänka mycket, bara hoppades på det bästa.
Åtminstone är det mera intressant för publiken, men det kändes inte så bra.
Vi fick fortsätta, så vi fortsätter.
Vi lär oss från detta, det är säkert.
Det var fint att se våra vänner bli entusiastiska -
ett par månader före vi inledde projektet.
De hjälpte oss med bilen, med att sälja och sprida ordet osv.
Sedan ringde radiokanalerna, t.ex Radio Nova.
Tidningarna skrev om oss före vi for iväg.
När vi startade, ökade våra Facebook gilla-markeringar.
"Yes, nu har vi en bra sak på gång."
Vi var entusiastiska så det var kul att se andra bli entusiastiska också.
På ryska sidan började vi få första kritiska kommentarer på Facebook.
"Hej, nu kör pojkarna en semesterresa till Asien -
och bekostar den med välgörenhetspengar."
Men i verkligheten kom allt från våra egna fickor eller från våra egna hårda jobb.
Och allt som vi fick, från reklamplatser osv. -
gick direkt till Nepal för att hjälpa barnens skolgång.
Sociala medier har kommit för att stanna. Det har både för - och nackdelar.
De kan inte undvikas eller avlägsnas. Det är en bra sak.
Men det finns totalt oberättigade kommentarer bakom anonyma alias.
Det är den dåliga sidan av sociala medier, -
att ytligt sett har alla åsikter samma värde -
fast i verkligheten är vissa mer berättigade än andra.
Jag förstår att pojkarna har fått kritik.
Många undrar om detta bara är ett trick för att få en resa till stånd.
Någon kanske skulle vilja gå med på en liknande resa, men har inte lyckats.
Det finns många motiv: svartsjuka, ilska, rädslan för det annorlunda.
Alla normala mänskliga känslor driver oss på webben när vi kommenterar.
Inte endast entusiasm, kärlek, och goda känslor, vilket vi skulle hoppas på.
De negativa dyker också fram. Allt syns.
Tre och en halv timme och 106 kilometer bakom oss.
Sankt Petersburg Moskva. - Sankt Petersburg Moskva.
Denna motorväg. - Ja. Tre timmar, 106 kilometer.
I dag körde vi från Sankt Petersburg till Moskva.
700 kilometer och 14 timmar i trafik.
Nu är jag slut... måste få lite sömn.
Moskva är bakom oss, och Kazan ligger 800 kilometer framför oss.
Vi har kört en timme nu.
Jag lyfte foten från gasen 3,3 kilometer sedan.
6 kilometer utan att röra gasen... det fortsätter ännu.
[Dag 7. Ryssland-Kazakstan-gränsen. Långt hemifrån]
Nu gör vi Heffaklump färdig för natten.
Här är den nuvarande situationen, så vi har mycket att göra.
Kemin mellan oss fungerade mycket bra.
Största delen av tiden hade vi en person som chaufför, -
den andra som kartläsare, och den tredje filmade.
Så vi hade inga behov, och inga faktorer som orsakade konflikter.
Här sover vi. Var är vi?
I Kazakstan!
Vi är 50 meter från den kazakstanska gränsen, vid en bensinstation.
Jag ska in mellan er igen?
Du är minst. - Mm-hmm. Det räcker nu. Godnatt.
En kazakstansk morgon.
Vi körde just tio kilometer rakt.
Rakt framåt. Jag behövde inte röra ratten.
Kanske jag gjorde det, men jag behövde inte.
Vägen ser bra ut nu... vi skall se.
Juho går och skiter... i buskarna.
Sprutkakka? - Fortfarande som en kabel.
Femte bensinstationen i denna stad som vi kollar om de skulle ta emot euro eller kort.
Jag fick växlat.
Nu har jag 7000 lokal valuta och för att fira köpte jag lite frukost.
De är varma pastejer.
Visste du att du är en god man Juho? - Ja, det visste jag nog.
När vi körde över ändlösa vidder hade jag tid att tänka på projektet.
Körandet visade sig vara ett hårt jobb, -
lika som skrivandet om händelserna och videobloggandet.
Mina egna tankar tog mig till Nepal, och de människor som hade fått mig igång.
Snart skulle Rico och Mikael få se Nepals skönhet, -
men samtidigt kastsystemets grymhet.
[Dag 10. Balchasjsjön, Kazakstan, 4742km bakom oss] I finländska ögon är de kastlösa bara fattiga människor -
men i sin egen kultur är de värda mindre än djur.
När man skakar hand med en kastlös person, blir de alldeles häpnade, -
för normalt anses det vara orent att röra dem.
Om man tänker för länge på detta förtryck känner man sig svag och liten.
Det var bättre att fokusera på missionen, och att vi åtminstone gör något -
även om det inte förändrar hela världen på en gång.
Resans första kamel! Jag springer efter den!
Här är de första riktiga bergsvägarna.
Välkommen till denna Folke West-resa till Kirgizistans platåer.
I dag har en jättesköldpadda fastnat på vindrutan.
Så var försiktiga när ni kör i dessa höjder.
Nu är vi i Naryn, Kirgizistan, en stad med ca 40.000 invånare -
före vi kommer till Kina.
Detta är den mest nervslitande natten hittills, -
för vi är vid en liten bensinstation.
Vi vet inte om denna plats stängs. Landet är betydligt fattigare än Kazakstan.
Ja, och detta är en by och människor går förbi.
Det är ingen bensinstation vid en stor väg, där ingen går förbi på natten.
Så flera saker gör denna natt mer nervslitande, men... det räcker nu.
Även denna natt är i Herrens händer. Ingen kommer att råna oss... kanske.
Det viktigaste är att vi får vila.
Vi vaknar 05:30 så vi kommer till gränsen i tid.
[Dag 13. At-Bashi-platån, Kirgizistan 2011 meter över havsytan.]
Jag såg de vackraste vyerna jag har sett på en lång lång tid.
Wow, det sänder kalla kårar längs min ryggrad, -
själen kan verkligen njuta av dessa vyer.
[Dag 13. Torugart-passet, Kirgizistan 3670 meter över havsytan.]
Jag hittade kassen! - Inget viktigt, bara passen.
Denna topp är över 7900 meter hög.
Är detta en sjö?
Liknar Österbotten... Ja, precis som Österbotten.
[Dag 14. Karakulsjön, Kina, 3900 meter över havsytan.]
Juhos resetips:
[Kinesisk guide] ...köp inte en skorpion i bärnsten -
fast den skulle se ut att vara den enda -
eftersom genast när du köpt den uppenbarar sig 30 stycken precis likadana.
Och du får inte pengarna tillbaka.
Och så blir du irriterad.
Eftersom? - Eftersom...
Hur mycket kostade den? - Mycket.
Plast? - Verkar vara plast...
Vi kom just fram till den högsta punkten av denna etapp i resan, 4100 meter.
I dag blir det inte högre.
En halv timme efter dessa händelser gick allt fint.
Nu är vi i Kina, och jag tror att -
om det fortsätter så här så har vi inget att oroa oss över.
Maten kom till sist. Vi väntade en timme. - Längre!
Vi väntade mer än en timme! - Men nu äter vi... så vi ses.
Du spydde runt hela badrummet, sitsen, lavoaren...
Ja. - Mikaels skor och säng...
Din egen säng. - Det kom ut så otroligt snabbt.
Och klumpar brevid min säng.
På riktigt? Jag sökte vatten där. Det fastnade i mitt skägg -
när jag försökte täcka munnen så att det inte skulle komma ut.
Det sprutade överallt med en otrolig fart.
Det här är lite pinsamt med badrumsdörren...
Jag bultade på den och försökte komma in...
Efter att jag spytt på den och allt hade kommit ut...
så märkte jag att det var en skjutdörr.
Vi lämnade hotellet. Kinesiska gränskontrollen är fem minuter härifrån.
Vi måste betala tio yuan (1,28 Euro) för Juhos spyende på natten -
för röran vi lämnat och handduken som blev förstörd under rengöringen.
Ganska billigt kom vi undan.
När vi började köra högre upp var det precis som taget ur Wikipedia, -
när höjdsjukan slog till Juho.
Vi hamnade tänka lite på vad vi skulle göra.
Det är lite alarmerande när något farligt kan vara på gång.
Snart är vi på 4600 meters höjd, och jag är i hemskt skick -
min mage blev helt tömd igår och jag har inte kunna hålla inne några vätskor -
och luften är tunn.
Men snart far vi neråt, så det blir bättre. Det är bara att fortsätta.
[Dag 15. Khunjerab-passet, Kina/Pakistan. 4713 meter över havsytan.]
Vår Volkare kan hantera allt.
Jag är inte alltid säker på om jag borde hälsa när killen har en AK-47 i handen, -
men han hälsade tillbaka och log, så det var kanske en bra idé den här gången.
Kan det här vara den pakistanska gränsstationen?
Jag mår ännu ganska illa men orsaken kan inte längre vara syrebristen.
Något annat fel har jag.
Men det är det minsta av våra bekymmer nu, -
för när vi kom till den pakistanska gränsen, -
fick vi veta att Karakoram-motorvägen är stängd.
Mina damer och herrar. Välkommen till denna Folke West-resa till Pakistan.
Pakistan har lite problem för tillfället -
eftersom Karakoram-motorvägen har varit i lite dåligt skick de senaste två åren -
på grund av vattenskador 2010, vilket förorsakade att 27 kilometer av vägen blev avskuren.
Denna bit måste nu färdas med båt... Vilket är helt nytt för mig.
Detta betyder att vi först måste köra en timme till Pasu -
- och övernatta där. Och sedan fortsätta med en båt på morgonen.
Den tar den här bilen, och oss... -
- 27 kilometer över sjön, och därifrån kan vi fortsätta till Karakoram-motorvägen -
- och de lokala säger att det är kring 20 timmar därifrån.
Åtminstone är det inte en hängbro.
Jag har nu blivit kvitt illamåendet -
eller det är inte mera ett problem, men nu har jag feber.
Totalt slut.
Jag längtar hem.
Jag saknar min fru.
Jag trodde jag skulle ha för mycket att tänka på under resan för att inte sakna henne.
Juho hade ett par gånger riktigt svår hemlängtan -
det är svårt när känslorna svämmar över, att se situationen rationellt -
att vi är här nu och inget kan ändras. Vi måste fortsätta.
En dag senare, efter lite tid -
så vinner hjärnan och känslorna bleknar.
Sedan ser man målet igen, och vi fortsätter resan.
Dessa stunder kommer alltid, särskilt under långa resor.
Känslor dyker upp. Kulturchockar till exempel.
Ibland efter en honeymoon-period -
kommer en "reality check": "Vad händer? Det är svårt här."
"Det är förorenat och människor har det helvetes dåligt."
"Det finns så många fattiga. Varför gör inte de rika något?"
Men bra samtal hjälper alltid. Kanske det är en liten depression.
Det kan hända att man blir trött under resan.
Dessa saker måste behandlas med vänner och andra.
Ingen klarar sig ensam. Detta har jag lärt mig.
Hur mår du?
Igår var det hemskt.
Jag gick tidigt och lade mig, och sedan kom hemlängtan.
Jag vet inte... jag bara grät mig till sömns.
Mikael kom och bad för mig vid ett skede att jag skulle bli frisk, -
och när jag vaknade så: "ingenting!"
Maten smakade så gott. Helt fantastiskt.
Ser man båtarna i bakgrunden?
Ja. Otroligt, men sant. Med dessa båtar åker vi 27 kilometer.
Vi skall köra bilen tvärsöver på sådana långa balkar.
Och hoppas på det bästa.
Lite nervslitande. Vi har ganska många fina grejer med oss.
Detta är det mest otroliga jag har varit med om. Absolut galet.
Det kostar 170 euro för att komma över sjön.
Dyrt, men bättre än ingenting. Vi får se vad som händer.
Färjan var helt otrolig. Galet.
Redan detta var svårt att förstå -
att en stor världsberömd motorväg mellan två land, -
bara kan försvinna på 30 kilometer, och bli en sjö.
Detta i sig självt var konstigt.
Tänk om Ring III:an i Finland skulle bli en sjö... -
inte skulle vi börja lasta bilar på roddbåtar.
Det borde inte vara möjligt.
Jag tog ansvaret för Heffas lastande. När jag kröp framåt ett halvt hjul i taget, -
kunde jag endast tänka på hur dyrt detta kunde bli.
Jag kände båten luta framåt, och tänkte: "Det var det."
"Jag kommer att betala detta lån hela nästa år."
"Ojdå!"
Vi är vid slutet av båtresan, och nu är avlastande den enda nervösa delen.
Jag hörde att det senaste vecka föll en bil från båten och det var det.
Att kliva ut ur ens komfortzon. Frasen är i högsta modet, men det är sant.
Där händer det magiska. Det är där man växer som person.
Oftast ses det som en risk att resa till okända platser -
där man inte varit förut, och göra något nytt.
Det är det enda och bästa sättet, att göra något nytt och stort.
Tryck på bara!
Berget har fallit på vägen, och nu städar två traktorer upp det.
Vi skall se om städningen tar en stund, dag, eller vecka.
Förbi!
362. - 362!
Ser bra ut. Ser bra ut.
Hoppas allt går bra.
Där fanns en bro.
Inte längre.
Vi är i Gilgit.
Sa du 1400 eller?
Ja. 1400 per natt för tre personer... -
och det ser helt bra ut. Billigaste hittills. Okej, låt oss packa upp.
När vi kom till Gilgit, ville den lokala polischefen tala med oss.
Känslan av segern efter färjan försvann, när vi insåg att Pakistan var Pakistan.
De berättade just åt oss att vägen till Islamabad är farlig.
Något hände där igår och nu har ingen kommit igenom.
Det sägs att man ska undvika trubbel -
men när man är i trubbel så ska man njuta av det.
Det är helt enkelt det enda man kan göra.
Vi kunde inte prata om "vad händer om?"-frågan.
Vi försökte prata framför kameran. Alla tre framför en spegel.
Vi hade aldrig alla tre förare i samma bild.
Vi gick alla framför spegeln för att tala om känslor, -
men det blir ju bara skit när finska män försöker -
förklara känslor då när det händer.
Hur känns det efter denna diskussion?
Pojkarna skrattar ännu, men jag slår vad om att -
även Juho snart inser att allt går åt helvete.
Jag undrar vad vi diskuterade. "Ingen bombar någon här."
Ingen har bombat något!
Vi vet inte vad som hände.
De sa att någon hade försökt förstöra vägen.
Det enda jag förstod var att det var en terrorattack.
En terrorattack som krävde liv.
Lät som en bro hade bombats eller något.
Lokalbefolkningen låter oss inte köra till Islamabad... ännu.
Känslorna var en blandning av överlevnad och rädsla.
Eller kanske panik.
Först och främst tänkte jag att vi måste komma bort därifrån -
före det verkligen blir livsfarligt.
Som en optimist och positiv person var Juho helt omedveten om situationen runtomkring.
Människor dödas på riktigt omkring oss. Och vi sitter fast i en stad.
Inte störde det kemin -
med det var jobbigt att få Juho att förstå.
Jag förstår inte hur någon kan vara så lugn, som på semester, -
när vi är fast i Gilgit på grund av en terrorattack.
Jag förstår inte.
Jag vet inte om döden. Nu när jag tänker på saken -
så har jag aldrig varit så nära en riktig risk att dö, -
som hotet var i Pakistan.
Skulle vi ta risken och köra de sista 650 kilometer, -
där det kunde finnas terrorister längs vägen.
Är detta värt risken, för vi skulle lämna våra fruar ensamma.
Jag flyger hem från Gilgit... Jag tar den snabbaste vägen ut från det här landet.
Jag tyckte inte om idén att komma till Pakistan, och nu tycker jag ännu mindre om den.
Det här är helt tokigt.
Rico. Imorgon kör vi till Islamabad genast på morgonen.
Försök tvinga mig.
Alternativen var få. Vi måste fortsätta framåt.
Vi kunde inte åka tillbaka, eftersom jag inte hade visum till Kina.
[Dag 17. Gilgit, Pakistan, 650km från bergen] Juho vad händer?
Jag städar vår bil lite.
Vi får två norska fripassagerare imorgon.
Ja, de finns sådana i norra Pakistan.
Kommer vi iväg imorgon? - Jo!
Ojdå. - Det var bara en dags fördröjning.
Vad tycker Rico om detta?
Jag känner mig genast tryggare med extra människosköld.
Om det skiter sig kanske jag kommer undan.
Det var min största rädsla inför resan, -
att jag skulle klara mig, -
men någonting skulle hända en av de andra förarna.
Hur skulle jag leva med det, om jag tappar en kompis i en sjö i Pakistan?
Vi for iväg på morgonen, eftersom vi kunde. Jee!
Men när jag lade på motorn, märkte vi att bilen läckte en gul vätska.
Vår servostyrning är sönder.
Oljan hade läckt från servostyrningen.
Vi kunda inte göra annat än låta den vara.
För vi måste komma bort därifrån.
Ja, vår servostyrning håller på att dö med ett horribelt tjutande. Där hör man den.
Vi körde på en av de vackraste vägarna, men vi kunde inte koncentrera oss på vyerna -
eftersom terrorister ett par dagar tidigare hade dödat -
20 människor på samma vägar. Kvinnor och barn.
Därifrån kom vi: Norra Karakoram-motorvägen.
Ditåt är vi på väg: Södra Karakoram-motorvägen.
Och på denna väg dödades 20 personer ett par dagar sedan.
Jag är rädd.
[Dag 17. Jaglot, Pakistan. 500km från bergen] - Högre? Jag är jävla rädd!
Vi vet inte vad som ligger framför oss.
Vi har allt att förlora.
Låt oss hoppas att vi kommer ut ur det här landet i liv. Jag kommer aldrig tillbaka.
Det är första gången jag hoppas att jag skulle ha en pistol i handskfacket.
När den andra killen har ett vapen, så är det bra att ha något att skydda sig med.
Nu får vi extra skydd i bilen. Nästa tio kilometer är ett farligt område.
Jag hade en man med gevär brevid mig.
Den söndriga styrservon gjorde styrandet svårt.
De 100 meter höga klipporna vid vägkanten lindrade inte spänningen heller.
Vid sista poliskontrollpunkten blev vi av med polisen som satt på Mikaels plats -
men jag vet inte om jag känner mig tryggare eller inte -
eftersom vi nu har en polisbil bakom oss med tre beväpnade poliser.
När vi insåg att lådorna på bilarna var likkistor -
började vi räkna kilometrarna, och hoppades att -
vi skulle komma ner från bergen före skymningen.
Det är helt galet här i Pakistan.
Från höger, vänster, framifrån, bakifrån, ovanför och nedanför. Och vem vet varifrån.
Djur, barn, bilar, mopeder. You name it.
Abbottabad!
Vi var oberörda av ankomsten till Abbottabad, -
där Osama Bin Laden hade dödats, för vi hade äntligen lämnat bergen.
Nästa dag kunde vi köra hela vägen till Indien.
Vi tänkte aldrig komma tillbaka till Pakistan.
Välkommen till Indien. Indien. Indien.
Det räknades! - Andra träffen.
Och vem körde? - Vad tror du?
[Dag 21. Butwal, Nepal, över 9000 km kört] Vi är i Nepal
[Dag 21. Butwal, Nepal, över 9000 km kört] Ta-da-da-daaa!
Välkommen till Nepal! - La-la-la-la-laa.
Inte mycket hände i dag, men vi hade roligt.
[Dag 22. Byn Shreenagar, Nepal]
Vi går till byn Shreenagar.
Innan vi fortsatte till Kathmandu visade jag -
Rico, Mikael och alla som följer oss på webben -
den skolan som vi samlat in pengar för.
Vi måste gå en god stund för att komma till byn Shreenagar -
eftersom samhället hade drivit ut de kastlösa från större byar.
Byn hade förändrats under tre år.
Skolan var större och hade dubbelt flera barn.
Det var trevligt att tänka hur ett par tusen euro -
som vi hade samlat med reklamer, -
kunde hjälpa att stöda utbildningen av dessa barn.
Hejdå!
Framsidan.
Vi kom på framsidan. I går hade vi en journalist med oss i byn -
och nu är vi på framsidan i den lokala tidnigen.
Mållinjen är här. Där! 400 meter.
Na-na-na-na-na Batman!
Vad händer? Var är vi? - Mållinjen!
Rico, var är vi? - I bastun.
Misa hade flugit till Kathmandu, och han skulle ta Mikaels plats på returresan.
Vi måste tänka ut hur vi skulle få Heffa och smyckena tillbaka till Finland -
utan att hamna köra genom Pakistan.
Vi kom fram till Princess Beads. Det var en lång resa, men vi är framme nu.
Här finns smycken i alla färger.
Så många färger att en finländsk mans hjärna går så här...
.. så många färger och former, men ni kvinnor kan hitta passliga.
Misa provar några där.
Han är kanske lite för entusiastisk över alla smycken.
Vi saknar endast lite, så att vi kan lasta vår beställning i bilen imorgon.
Och sedan köra tillbaka till Finland. Tjohoo!
Nu åker vi till finska ambassaden i Kathmandu.
Vi har en presskonferens om oss där.
Vi tappade nästan kontrollen i Kathmandu.
Plötsligt rapporterades det runt hela Nepal -
om finska unga män som kom för att hjälpa de kastlösa.
Många bäckar små gör en stor å.
Hjälpen till kvinnornas skyddshem öppnade dörren -
till den större drömmen att skaka bort förtrycket.
När vi fick veta att den största teleoperatören i landet ville tala med oss -
blev vi otåliga med att få höra vad de ville säga.
Ett otroligt möte med Ncell.
- De kommer att understöda detta projekt i många år framåt.
[Mikael sjunger]
Vad finns i bakluckan?
I bakluckan? Vet inte. - Titta.
Jag väntar mig en flock med getter. - Är det ett gethuvud?
Hej! Smycken. Många smycken.
Dagens överraskning: Rico köpte flygbiljett till Finland.
Ursprungligen när vi planerade resan hade vi tänkt oss fem veckor.
Så mycket tid hade jag reserverat för resan.
Min skola hade börjat i Finland så jag var lite orolig för vad som skulle hända.
Hur länge skulle returresan ta? Jag måste överväga mina alternativ.
Vi kom med Juho fram till slutsatsen att de klarar returresan utan mig.
Så jag köpte flygbiljetten tillbaka till Finland.
Hej då.
Det börjar bli lite svårt för mig.
Jag fick känslan nu plötsligt -
- när Mikael stack iväg, vilket var planerat.
Rico stack iväg, vilket var en överraskning.
Jag längtade hem redan i Pakistan, med tårar i ögonen.
Det hjälper inte att se andra åka hem.
Men jag är inte i hemska plågor här.
Vi kommer nog till Finland vid något skede, men det känns inte så roligt nu.
Vi satt fast i Kathmandu med bilen och smycken.
För att få Heffa ett pass, hade vi lagt -
en insättning på 7500 euro till Svenska Bilförbundet.
Insättningen skulle betalas tillbaka, när bilen returnerades till Finland.
Jag hade lånat dessa pengar, -
så jag skulle vara i en riktig knipa om vi inte kom ända fram.
Vi vågade inte åka genom Pakistan. Tibet var stängt.
Och vi kunde inte åka runt Himalaya i öst.
Vi hittade slutligen ett fraktbolag i Mumbai, Indien -
som var villigt att ta Heffaklumpen till Iran.
Vi visste att varje kilometer var ett steg närmare hemmet.
Det var en risk att köra på tumanhand.
Vi började tveka om vi skull kunna köra med endast två chaufförer.
Vi började fråga om någon i Finland ville bli den tredje chauffören.
Kan de komma till Indien eller Nepal? Om de kan, hur?
Planen var densamma. Köra via Mumbai.
Det var riktningen. Vi måste köra genom Indien.
Vi fick bilen reparerad idag. Och vi får en tredje person i Dubai.
Det ser ut som vi skulle kunna starta imorgon.
[Dag 34, Kathmandu, Nepal 2317 kilometer och 7 dagar till fartyget.]
På väg till Finland.
Misa är bakom ratten för första gången.
Det går bra. - Stanna, polis.
Klistermärket är på passet, Misa och jag är officiellt ute ur Nepal.
Hela processen, med två killar, och att jag borde vara med dem, -
det var lite deprimerande att jag inte kunde vara med och dela på de stunder.
Bakom mig står Taj Mahal. Det är en otrolig syn i kvällssolen.
[Dag 36. Agra, Indien. 1414 km och 5 dagar till skeppet]
Vi lämnade Jaipur vid gryningen, och kör nu mot Udaipur.
Jag körde just 325 kilometer här i Indien och jag orkar inte mera.
Som tur behöver vi inte köra i Indien mera efter imorgon.
Det är bara så tröttsamt när vad som helst kan komma på vägen.
Kor, hundar, svin, kameler, människor, traktorer. Ut från buskarna.
Något kan på riktigt hända här eftersom hastigheterna går upp till hundra.
Och en olycka vid 100 km/h är en ganska stor sak.
Jag drömde länge om att vinna guld i olympiska spelen i Vancouver.
Efter första heatet hade jag uppnått mitt mål. Jag var snabbast och ledde tävlingen.
I den sista kurvan i andra tävlingen gjorde jag ett enkelt misstag.
Jag nästan föll omkull och hamnade in i banan brevid, -
och hamnade sedan på femte plats.
När jag kom i mål kändes det overkligt.
Det var overkligt. Jag undrade när jag kunde prova på nytt.
Det kunde inte vara slut. Det var en konstig känsla.
Jag hade inte mycket erfarenhet av stora besvikelser i min karriär dittills -
men detta kändes enormt.
Allt var krossat. Fyra års jobb var bortkastat.
Jag var i en svår situation.
Det som gav mig styrka att fortsätta var -
insikten att idrotten inte är allt i livet, och att jag har en ny chans.
Jag fortsätter härifrån. - Detta gör mig till en starkare idrottare.
Som ni kanske har märkt, var vi i en olycka.
Heffaklump är i dåligt skick.
Jag vet inte om den kan fixas.
Vi är i Udaipur och Mumbai ligger 700 kilometer härifrån.
Transporten arrangeras. Vi kommer att åka med lastbil.
Nu behöver vi inte köra i Indien mera.
När olyckan hände undrade jag -
om den möjligtvis skulle ha förhindrats om jag hade varit där, -
om vi hade bytt förare varannan timme.
Vi kom till polisstationen, och de kontaktade vänligt någon -
som arrangerade lastbil och lyftkran.
Vi lastar Heffaklump på lastbilen och -
sedan åker vi i den till Mumbai.
Chauffören skall köra 20 timmar i ett sträck. En chaufför.
Kanske hamnar vi i en ny olycka medan vi sitter i en skrotad bil.
Här är beviset på att situationen alltid kan vara sämre.
Tanken att köra 14 timmar till Mumbai var inte trevlig.
Men nu sitter vi 20 timmar på lastbilsflak, i vår bil. Det är inte ett dugg roligare.
Två timmar bakom oss. Fyra timmar bakom oss.
Sex timmar. Tjugo timmar.
Nu står vi i Mumbais trafik.
[Dag 40. Mumbai, Indien. 64 km och 1 dag till skeppet] Vi åt senast för 28 timmar sedan, och det var frukost.
Det skulle vara trevligt att vara framme.
Jag saknar min fru.
Här övernattar vi i Mumbai.
Det är trevligt att vänliga människor har arrangerat denna plats för oss.
Det är tryggt. Vi har luftkonditionering och allt vi behöver.
Vi har ett stort behov. När unga män inte badat i 48 timmar -
och använt samma kläder.
Jag har aldrig tidigare varit så smutsig eller luktat så illa.
I värsta fall är det inte värt att fixa Heffa.
Det kan hända att det inte lönar sig ekonomiskt.
Jag är inte säker.
Imorgon vet vi mera -
men nu om jag får lite varm mat, bada och sova, -
kanske kontakta dem där hemma, då är jag lycklig.
Pizza!
Jag kom och kollade vad de har fått gjort efter en dag.
Jag har frågat killarna.
Jag frågade i går om listan över delarna.
Det är en billig bil i Finland.
Jag kan köpa använda delar i Finland och frakta dem...
Hur många dagar tar det? - Jag får dem hit på tre dagar.
Tre dagar? Jätte bra, jag...
Men jag har väntat på listan över delarna.
Ett ögonblick...
När jag fick tag på Volkswagens kundservice, började allt rulla, -
men vi hade ändå en tight tidtabell.
Tredje reparationsdagen. Vi får se om de har våra delnummer.
Största problemet med Heffas reparation var att -
Transportern aldrig hade importerats till Indien.
Närmaste delarna fanns i Turkiet.
Vi befann oss i landets största Volkswagen-verkstad, -
men mekanikerna såg Transportern för första gången.
Ritningarna och delnumren måste fås från Tyskland.
Mirakulöst var ramen i skick. Vi visste att motorn och växellådan var i skick.
Den här delen måste bytas på båda sidorna.
Snart får vi listan över delarna -
och vi lägger dem på Facebook ifall någon råkar ha några av dem.
Ett otroligt krångel. Två, tre dagar och hundratals samtal.
Tiotals med personer och bilmekaniker och frågor.
Typ: "Vad är felet i denna bild? Varifrån kan vi skaffa delarna som behövs?"
Vi hade bråttom eftersom fartyget från Mumbai -
till Iran endast gick en gång i veckan.
En försenad dag kunde betyda en vecka längre i Indien för pojkarna.
Vi hade redan haft en paus, och inget gick framåt.
Vi tappade hela tiden följare.
Om inget händer på en vecka tappar människor intresset.
Det var också ett orosmoment. Vi måste komma iväg igen.
En kväll bakom oss. Vi ska se hur långt pojkarna kommit.
De har fått en hel del gjort. Med tur hinner vi till morgondagens fartyg.
Vi vaknade till en ny morgon i Mumbai. - Kuckeliku!
Jag kom hit på morgonen för att se om allt var klart -
det ser inte så lovande ut. Kanske vi inte kommer hem en vecka tidigare.
Jag hade hoppats så länge att vi skulle komma hem en vecka tidigare.
Vi låter mekanikerna bekräfta ännu,
men det ser inte ut att vi kommer hem tidigare.
Tack till alla som kämpade så hårt för att -
vi skulle komma iväg med denna veckans fartyg.
Det skulle ha varit viktigt.
Att se Juho där... Jag hade undrat hur han klarade sig.
Han gav inte upp utan kämpade igenom varje dag och gav sitt allt -
trots att han mådde så dåligt.
Okej, hejdå!
Okej... En del saknas ännu.
[Dag 51. Mumbai, Indien. Fyra dagar till det tredje fartyget.]
Låt allt komma ut bara.
[Dag 54. Mumbai, Indien. En dag till det tredje fartyget]
Efter tre veckor av illamående, krångel med tullar, -
och tre missade fartyg, var allt nästan färdigt.
Iväg!
Vi har inte tid att bli kvar och se den förseglas, -
eftersom vi har bråttom till vårt flyg.
Jag hoppas att se Heffa igen. Hoppas den inte tvinnar runt i containern.
När jag hörde att Juho frågade efter en till chaufför -
var min första tanke: "Jag måste fara med."
Första dagen i Dubai. I dag måste vi skaffa Misa och mig ett visum till Iran.
Men viktigast var att vi hittade en bekant syn: en finsk Heikki.
Hej! - Hej!
Hallå. - Hallå.
Vi kom till hamnen fem timmar sedan -
och nu är vi på färjan och har ätit.
Vi måste sova på dessa bänkar.
I Iran satt vi fast i en liten hamnstad före Heffaklump lossades från containern.
Heffaklumpen sätts igång första gången sedan Mumbai.
[Dag 71. Bandar Abbas, Iran. 7925 km till Finland]
Hur är den så tyst? Jag kom ihåg att den var en väldig vrålare.
Ljusen fungerar.
Alla våra farhågor om Iran försvann under de två veckor vi väntade.
Iranier är så gästfria och vänliga.
De hämtade granatäppel och vindruvor från en rörlig motorcyckel.
Eftersom vi var gäster ville inte vägtullarna ta betalt av oss.
Och vid de reglerade bensinstationerna fanns det -
alltid någon som delade på sin rätt att tanka.
Vi skulle ha njutit av landet längre om vi inte skulle ha haft så bråttom hem.
[Dag 75. Göreme, Turkiet. 4807km till Finland]
Ni vet säkert uttrycket: hänförande. Detta är verkligen hänförande.
Jag kunde inte andas normalt. En så fantastisk syn.
Jag kan inte förklara, men ni kanske ser på videon hur mycket jag njuter.
Jag hoppas ni kan.
När vi for över Bosporen och kom in till Europa, kunda inget stoppa oss.
Framför oss väntade inga problem med tullar, -
sena fartyg, borttappade containers, -
färjor eller terrorister.
Om bilen gick sönder inom EU, skulle vi inte få böter.
Det var bara ren asfaltväg framför oss och snart skulle vi vara i Finland.
[Dag 79. Belgrad, Serbien. 3128 km till Finland] Varje meter tog oss närmare hem.
Vi hade delat med oss resans händelser på bloggar och Facebook.
Från den vackra soluppgången med -
varmlufts-ballongerna i Turkiet till Irans vänliga folk -
men projektet hade tagit så länge, att människorna inte längre var intresserade.
Vi blev ett medelstort fenomen.
Ett par annonsörer kom med i Dubai, med vi visste att det var det.
Projektet skulle inte längre nå nya människor eller samla mera pengar för Nepal.
Jag hade inte sett min fru i över två månader.
Jag hade inte kollat min e-post eller tillrett min egen mat.
Jag var en trött resenär. Hösten kom som på snabbspolning när vi närmade oss Norden.
Vi organiserade en avskedesfest för projektet, eftersom det var dags att sluta.
Det var trevligt att se så många intresserade människor på samma plats, -
men för oss deltagare var det en lättnad.
Vi skulle fortsätta med våra normala liv.
Vi hade gett vårt allt, och det var det.
Eller kanske inte!
Jag blev inbjuden att tala om projektet -
till gymnasier och universitet runtom i Finland.
Inspirerade av vår berättelse började andra också drömma om välgörenhet.
Och några förverkligade egna projekt.
Vi förstod att ju fler människor som hör vår berättelse, -
desto fler far ut och drömmer.
Vi hade idén om en folkfinansierad film, och folket svarade positivt.
När man följer sina drömmar, händer det överraskande saker.
Med sin vinst har Princess Home -skyddshemmet byggt ett nyt barnhem, -
Store of Hope-webbutiken fick en skicklig affärskvinna som tar hand om den.
Store of Hope sysselsätter nu mer och mer människor i utvecklingsländer -
efter att ha utvidgat under första året med -
en produktfamilj i Nepal och en annan i Kenya.
Största överraskningen var hur nepaleserna anslöt sig -
till oss i utvecklandet av byarna för de kastlösa.
Vi hade aldrig kunnat drömma om något sådant.
Den nepalesiska regeringen byggde väggar och -
en brunn för en skola, och anställde en lärare.
En rik markägare donerade den andra skolans mark till byn.
Före det hade skolan stått på marken olagligt.
Störst var partnerskapet med Ncell, -
vilket resulterade i byggandet av två hela skolbyggnader med badrum, gårdar och väggar.
Detta var så stort att vi måste se det med våra egna ögon.
[Shreenagar byn, Nepal. 05.02.2014]
Vi anlände just med Mikael -
och vi har försökt tala om tekniska saker, så att känslorna inte tar över.
Som tur hade vi mycket tekniskt att tala om.
Det gör en finsk mans liv mycket lättare.
Barnen har skoluniformer...
Och en skola naturligtvis.
De undrar varför jag gråter, det borde ju vara en positiv sak.
För många känslor för att känna igen dem.
Två år sedan skulle jag aldrig ha trott vad detta projekt kunde få till stånd.
När vi kom hit och såg skolan, -
fick jag röra första tegelstenen.
Jag tänkte på vilket jobb det måste ha varit att bära allt hit.
Och att vi har fått vara med om det.
...att denna skola finns till.
Här i de kastlösas by. Ingen annanstans, precis här.
125 elever kan nu gå i skola.
Fyra lärare. Här är tre klassrum, och två befinner sig ännu i den gamla skolan.
Jag tror inte någon annan by i närheten har en lika fin skola som dessa kastlösa här.
Namaste.
Otroligt hur bara några bollar kan få hela byn på fötterna.
Fem bollar och hela byn är här. Bollar flygar överallt.
Titta en hund.
"Jag såg dig i en dröm."
"Du sprang mot platån."
"Du bär på rädslan i hemlighet."
"Jag stod stilla."
"Jag gick över gränsen."
"Och hoppades"
"Glömma sorgen."
"Jag somnade med ögonen öppna."
"Om jag ger min hand, skulle du hålla den?"
"Om jag ger min tid, litar du på att jag stannar?"
"Om jag ser dig i ögonen,
- och rörde dig,
- skulle du tro att jag älskade dig?"
"När jag vaknar, ser jag dina ögon."
"En blick som sakta bleknar i mörkret."
"Jag kommer tillbaka."
"Jag går fast jag är rädd."
"Genom öknen kommer jag."
"Om jag ger min hand, skulle du hålla den?"
"Om jag ger min tid, litar du på att jag stannar?"
"Om ja ser dig i ögonen,
[Byn Shreenagar, Gamla skolan] - och rörde dig,
- skulle du tro att jag älskade dig?"
"Om jag ger min hand, skulle du hålla den?"
"Om jag ger min tid, litar du på att jag stannar?"
"Om jag ser dig i ögonen,
- och rörde dig,
- skulle du tro att jag älskade dig?"
"Skulle du tro att jag älskade dig?"
Med hjälp av detta projekt byggdes två nya skolor i Nepal, -
och byggnaderna för tre andra skolor blev färdiga.
Till pojkarnas överraskning, -
visades denna folkfinansierade film i biografer runt Finland.
Intäkterna möjliggjorde byggande av en till skola i Nepal, -
och dessutom medicin och hälsokontroll för 4500 barn.
När en dröm föds känns det för mig som att den -
är starkare än allt annat inne i mig.
Något som håller mig vaken och driver mig framåt.
En dröm är något man är färdig att arbeta för.
Många blandar drömmar och önskan.
Skillnaden mellan dem är lätt.
En önskan är något man inte är beredd att arbeta för,
men som skulle var kul om det hände.
En dröm är något som man är beredd att arbeta för.
En dröm är det som du tänker på, dina mål,
- det som du hoppas på i framtiden.
Det är något man inte får ro från förrän det är gjort.
Min största dröm i tiden var att genomföra "Kill Arman" -
en dokumentär om kampsport.
Det störde mig i fem år.
För mig är tanken hela tiden i mitt huvud, -
och därför tar jag steg mot att det skall hända.
Hur skiljer sig en dröm från en önskan?
Vet inte... finns det någon skillnad?
Jag tycker om idén att livet är fullt av möjligheter -
att se livet fullt med idéer.
Det är det som allt handlar om.
Undertexter: Matias von Bell Charlotte Elo